Ráno nemá způsoby

Píšu to v hodinu, kdy většina rozumných lidí ještě spí. Jsou schovaní pod peřinou, chránění tmou a velmi správně předstírají, že svět po nich zatím nic nechce. Někde je budík pořád jen vzdálená hrozba. Někde nějaká žena spí napříč postelí jako světice na obraze, krásná, nedosažitelná a ještě o hodinu měkčí ve tváři. Někde princezny ještě dospávají do krásy.

A pak jsem tady já. Vzhůru. Ne poeticky. Ne ladně. Rozhodně ne s vděčností. Spíš tak, jako když člověka někdo vytáhne z jiné dimenze a příliš rychle ho vrátí zpátky do těla, které má povinnosti, vlasy, účty, zprávy, nádobí a nervový systém, jenž by potřeboval nejméně tři pracovní dny na adaptaci.

Kolem ranních lidí existuje velmi podezřelý mýtus. Lidé si představují, že vstáváme s čistou duší a jasnýma očima. Že odhrneme závěsy, nadechneme se dne a vypadáme u toho jako bosá wellness prorokyně, která nikdy nepoznala zášť. Že někde zpívají ptáci, na stole čeká citronová voda, vedle postele leží malý zápisník a my si ještě před východem slunce píšeme tři věci, za které jsme vděčné. Prosím vás. Nikdo normální se nebudí s úsměvem. Na tom si trvám. Člověk, který se ráno okamžitě usmívá, buď hraje v reklamě, má duchovní vývoj na úrovni, která mě osobně zneklidňuje, nebo uzavřel dohodu se silami, které nechci mít doma v kuchyni.

Já potřebuji přechodové období. Potřebuji, aby tma povolila pomalu. Potřebuji ticho. Potřebuji, aby na mě nikdo nemluvil celou větou. Potřebuji, aby moje duše našla moje tělo, prohlédla si ho a rozhodla se, jestli s ním dnes vůbec bude spolupracovat. Moje první emoce dne bývá zrada. Postel byla laskavá. Polštář mě chápal. Peřina přijala celou mou osobnost bez potřeby ji vylepšovat. A najednou světlo. Světlo, které je příliš upřímné. Vleze do pokoje bez dovolení, dotkne se mi obličeje, jako by na to mělo právo, a bez soucitu odhalí sklenici na stole, oblečení na židli a tvar dne, který čeká někde v rohu.

Ráno nemá způsoby.

A přesto, z důvodů, které neumím úplně vysvětlit, patřím k ženám, které vstávají brzy. Zkoušela jsem tomu porozumět. Možná je to zvyk. Možná úzkost převlečená za disciplínu. Možná nějaká stará rodinná paměť v kostech, zděděná po ženách, které vstávaly za tmy, protože bylo potřeba nakrmit zvířata, uvařit, rozdělat oheň, otevřít obchod, připravit rýži, spočítat peníze a potichu držet pohromadě životy všech ostatních. Možná si tělo pamatuje něco, co hlava dávno neumí pojmenovat. Možná moje krev jen zaslechne první bledý pohyb světla a řekne si: dobře, tak zase.

Nebo jsem prostě divně nastavená.

Ráda to svádím na geny, protože geny zní elegantně a nevyhnutelně. Proč se probouzím dřív, než je svět pořádně složený dohromady? Geny. Proč se dokážu po jedné kávě změnit z uraženého jeskynního zvířátka ve funkční ženu? Geny. Proč moje tělo otevře oči ve chvíli, kdy je obloha ještě šedomodrá a křehká, jako by mě někdo zavolal soukromým zvonkem? Geny. Není to moje chyba. Archiv předků. Reklamace směřujte tam.

Mám na to i velmi vědecký argument: viděli jste už někdy Asiatku spát, když je slunce vysoko? Dobře, možná jste viděli. Nechci tady ničit vlastní teorii fakty. Japonci to mají rovnou ve vlajkové mytologii, země vycházejícího slunce a podobně. Vietnam má místo slunce hvězdu, ale to neznamená, že vstáváme, až když vyjdou hvězdy. To by spíš vysvětlovalo naše spací návyky opačně: vyjdou hvězdy a nás to vypne. Vtipkuji. Samozřejmě. Většinou.

Pravda je jednodušší: vstávám brzy, ale nevstávám šťastná. To jsou dvě úplně jiné schopnosti.

Existují lidé, kteří si myslí, že ranní vstávání z člověka dělá morálně lepší bytost, a já bych byla ráda, kdybychom tuto hloupost přestali podporovat. Vstávat brzy neznamená být ušlechtilá. Neznamená to mít složené prádlo, odpovězené e-maily, vyléčený nervový systém a lednici, kde není jen hořčice, olivy a jeden podezřelý citron. Někdy to znamená jen to, že tělo zradilo spánek dřív, než byla mysl připravená. Některé z nás nejsou ranní bohyně. Některé z nás jsou jen mrzuté ženy s dobrou tolerancí na kofein.

Káva samozřejmě změní všechno.

Ranní káva není nápoj. Je to návratový rituál. Tmavý, hořký most mezi mrtvými a živými. Diplomatické vyjednávání mezi mým tělem a existencí. Před kávou jsem technicky přítomná, ale neměla bych být právně odpovědná za své duchovní počasí. Po kávě přestane být pokoj osobní urážkou. Ruce si vzpomenou, k čemu slouží. Myšlenky přestanou narážet do nábytku. Oči odpustí stěnám. Den je pořád drzý, ale už se s ním dá jednat.

Je tam takový malý okamžik, směšný a skoro posvátný zároveň, kdy se kofein dostane do krve a něco uvnitř cvakne. Ne štěstí, nepřehánějme. Spíš funkce. Stanu se zase ženou. Člověkem. Bytostí s jazykem. Bytostí schopnou odpovědět na zprávu tak, aby to neznělo jako kletba nalezená pod kamenem. Umyju hrnek, otevřu okno, napíšu větu, odpovím na něco, vzpomenu si na něco, stanu se užitečnou způsobem, který je skoro urážlivý vzhledem k tomu, jak nedávno jsem se chtěla vrátit pod peřinu a zrušit společnost.

A potom nějak pokračuji. Někdy celý den.

To je na tom nejvtipnější. Ráno mohu začínat s emocionálním rozsahem bouřkového mraku, nesnášet konvici za to, že se vaří moc pomalu, ptáky za to, že jsou teatrální, podlahu za to, že je studená, a základní architekturu bdělého života za to, že existuje. A za hodinu se pohybuji mezi úkoly jako králíček z reklamy na baterky, jen s oční linkou a nevyřešenými pocity. Pracuji. Píšu. Dělám si seznamy. Posouvám den dopředu. Zvenčí možná vypadám i schopně.

Nikdo ale nevidí to malé strašidelné zvíře, které otevřelo oči jako první. Nikdo nevidí ženu sedící na okraji postele s jednou ponožkou kdovíkde, vlasy v občanské neposlušnosti a pohledem upřeným do zdi, jako by jí ta zeď osobně zničila život.

Proto nedůvěřuji dokonale vyleštěným ranním rutinám. Vynechávají ošklivost, a přitom právě v ní bývá pravda. Dělají z probuzení životní styl, místo aby přiznaly, že je to každodenní návrat z bezvědomí. Přeskakují část, kdy se vracíme pomalu, nedokončené, po kouskách. Obličej. Páteř. Trpělivost. Řeč. Ochota být viděna. Každé ráno se skládám znovu. Nejdřív špatně. Potom o něco lépe.

Možná právě proto mám k časným hodinám zvláštní něhu, i když si na ně tolik stěžuji. Ne k první minutě. Nikdy k první minutě. První minuta může jít do pekla. Ale po první kávě, když se teplo dostane do prstů a svět se začne probouzet, aniž by ještě úplně křičel, se ráno promění v něco jiného. Stane se soukromým.

Existuje ticho, které patří jen době, než všichni ostatní začnou používat den. Není prázdné. Má povrch, dech, skoro vlastní tělo. Kuchyně působí jako tajemství. Obloha ještě není dramatická, jen bledá a nerozhodnutá. I ulice jsou měkčí, jako by si svět ještě nestihl nasadit veřejný obličej. Mám tu hodinu ráda, protože si mě zatím nikdo nepřivlastnil. Nikdo po mně nechce, abych odpověděla, vysvětlila, pomohla, reagovala, rozhodla se nebo byla působivá. Nejsem ještě role. Nejsem ještě žena v rozhovoru s očekáváním ostatních.

Jsem jen tady. Mrzutá, ano. Ale svoje.

A to je skutečný luxus brzkého vstávání. Ne produktivita. Nesnáším, když se každá hezká věc okamžitě promění v produktivitu. Úsvit nemusí být strategie. Ticho se nemusí optimalizovat. Pomalá káva nemusí být důkaz disciplíny. Někdy nejde o to, získat náskok. Někdy jde jen o to patřit chvíli sama sobě, než vás svět začne rozdělovat na malé praktické části.

Myslím, že proto se k tomu vracím. Ne proto, že bych milovala vstávání. Nemiluji. Vůbec. Vracím se k němu proto, že před hlukem dne existuje malá čistá kapsa svobody. Verze mě, která existuje před zprávami, před zrcadlem, před rozhodnutími, před výkonem toho, že jsem v pohodě. Není elegantní. Nesedí u okna v hedvábném županu a neusmívá se na slunce jako žena z kampaně na kolagen. Možná má staré tričko, drží kávu jako lék a podezřívavě zírá na sluneční paprsek. Ale je poctivá. Ještě se neupravila pro nikoho jiného.

Věřím jí. Možná víc než té uhlazenější ženě, kterou se stanu později.

Ta raná verze mě je drsná, ale skutečná. Ví přesně, kolik úsilí někdy stojí začít. Ví, že vstávání není vždycky inspirativní. Někdy je to jen tvrdohlavé. Někdy to není nic vznešenějšího než položit jednu nohu na zem a nevrátit se zpátky do postele. Někdy odvaha vypadá jako čištění zubů, během kterého tiše nenávidíte koncept času.

A myslím, že bychom to měly uznávat častěji. Oslavujeme tu světlou, čistou, úspěšnou verzi rána: běh, sprchu, dokonalou snídani, inbox poražený před devátou. Ale existuje i jiné ráno. Pravdivější. Lidštější. Ráno, kdy se žena probudí naštvaná a stejně pokračuje. Ráno, kdy ještě necítí vděčnost, ale uvaří si kávu. Ráno, kdy není zářivá, motivovaná ani měkce nasvícená osudem, a přesto vstane.

To se počítá. I když u toho nadává. Možná právě proto.

Takže ano, píšu to ve chvíli, kdy mnohé z vás ještě spí. Představuji si vás tam, všechny moje spící krásky, s tvářemi změklými sny, teplými těly, poraženými budíky a vlasy rozházenými po polštáři jako důkaz míru. Posílám vám lásku. Posílám vám závist. Posílám vám požehnání z druhé strany úsvitu.

Spěte do krásy, princezny. Vezměte si tu hodinu navíc. Nechte pleť zářit. Nechte sny doběhnout do konce. Probuďte se později, hezčí a s tou samolibou měkkostí člověka, který nemusel potkat ráno, dokud bylo ještě studené. Ale nelžete mi. Stejně se probudíte mrzuté. Možná krásně mrzuté. Možná jemně mrzuté. Možná s lepší pletí než já a poetičtějším vztahem ke svému polštáři. Ale mrzuté.

Protože ráno si najde každou z nás. Překročí každou hranici, odhrne každý závěs a sáhne na každý obličej. Je mu jedno, jestli jste princezna, spisovatelka, světice, hříšnice, disciplinovaná žena, chaotická žena, žena s pětikrokovou skincare rutinou nebo žena, která pije kávu ze stejného hrnku třetí den, protože jeho umytí už začíná mít filozofický rozměr.

Ráno přijde. My odporujeme. Potom vstaneme.

To je celý ten směšný zázrak. Ne to, že se budíme s úsměvem. Nebudíme. Přestaňme si lhát. Zázrak je v tom, že se budíme podrážděné, nedokončené, podezřívavé vůči světlu a emočně nedostupné pro ptačí zpěv, a přesto se pomalu stáváme samy sebou. Hořce. S kofeinem. S mumláním. S jedním okem napůl otevřeným a důstojností někde pod peřinou.

Nevstáváme jako bohyně. Vstáváme jako ženy, které by si ještě pět minut zasloužily. A stejně vstaneme. A někdy, po kávě, po první větě, po tom, co obloha zezlátne bez našeho svolení, skoro odpustíme dni, že vůbec začal.