Ne každý tichý člověk je záhada. Někteří jen nejdou rozkliknout

Občas mám pocit, že někteří lidé nechtějí člověka poznat. Chtějí k němu malý návod, popisek, zkratku, tlačítko, přes které se dá pohodlně dostat dovnitř. Něco jako: tady klikněte, tady zjistíte, co si myslí, tady najdete, proč je taková, tady je vysvětlení jejího ticha, tady je přehled věcí, které smíte očekávat. A když to tlačítko nikde není, začne být člověk podezřelý.

Já přitom nemám pocit, že bych byla záhada. Opravdu ne. Záhada zní moc elegantně. Jako starý dům v mlze, dopis bez podpisu a žena u okna, která ví víc, než řekne. Většinu času jsem jen člověk, který si všímá víc věcí, než stihne říct, a unaví se dřív, než všechno přeloží do společensky pohodlné podoby. To není tajemství. To je prostě kapacita. Někdy plná, někdy poloprázdná, někdy někde v kabelce pod účtenkami, balzámem na rty a jednou myšlenkou, kterou jsem si chtěla zapsat a samozřejmě nezapsala.

Tichí lidé to mají v tomhle trochu nevděčné. Kdo mluví hodně, sám kolem sebe vytvoří tolik slov, že se v nich dá aspoň nějak bydlet. Kdo mluví málo, nechává ostatním příliš mnoho volného místa. A lidé volné místo neradi nechávají být. Hned do něj něco položí. Domněnku, podezření, romantickou představu, nejistotu, vlastní zranění, někdy i velmi odvážnou psychologickou diagnózu z veřejně dostupných náznaků. Tichá? Určitě tajemná. Krátká odpověď? Určitě naštvaná. Neodepsala? Určitě chladná. Pozoruje? Určitě soudí. Ano, soudím. Občas. Ale ne pořád. Někdy jen přemýšlím, jestli doma zbyla rýže.

Ne každý tichý člověk je hádanka. Někteří jen nemají veřejné tlačítko „vysvětli se“.

Možná jsme si na ta tlačítka až moc zvykli. Na profilech je všechno malé, přehledné, zhuštěné. Jméno, fotka, pár slov, pár signálů. Člověk má během několika vteřin působit jako někdo. Ne příliš obyčejně, ne příliš divně, ne příliš chladně, ne příliš intenzivně. Osobně, ale ne moc. Vtipně, ale ne zoufale. Otevřeně, ale ne tak, aby si někdo myslel, že má nárok na zbytek. Je to zvláštní malá choreografie. Takové digitální upravení vlasů předtím, než vstoupíte do místnosti, kde už vás stejně někdo pochopí špatně.

Moje bio se to snaží říct jednoduše: nejsem napůl nic. jsem celá, jen jinak. Pod tím pár znaků, pár vlajek, trochu kávy, rohlíků a sarkasmu, protože člověk se musí nějak vejít do prostoru, který mu dá aplikace. Je to pravda. Dokonce docela přesná. Ale pořád je to jen cedulka na dveřích, ne mapa celého bytu. Něco napoví, ale neřekne vám, co se děje v kuchyni, co zůstalo v zásuvkách, ani proč některé dveře nejsou zamčené, jen prostě nejsou určené pro každého.

Proto mi přijde trochu nebezpečné, jak rychle si lidé pletou čitelnost s blízkostí. To, že o sobě něco řeknu, ještě neznamená, že jsem se celá otevřela. To, že napíšu osobní text, neznamená, že zbytek mě leží někde v příloze ke stažení. To, že jednou odpovím měkce, neznamená, že budu měkká kdykoli a pro kohokoli. A to, že někdy mlčím, neznamená, že hraju tajemnou. Někdy prostě jen nechci být okamžitě dostupná v podobě, která je pro druhé nejpohodlnější.

Tohle je možná ta část, kde by se dalo říct, že někteří lidé prostě nejdou rozkliknout. Ne proto, že by byli porouchaní, tajemní nebo schválně nedostupní. Spíš proto, že člověk není položka v menu. Někdy odpoví. Někdy ne. Někdy odpoví později. Někdy odpoví úplně jinak, než by si druhá strana přála. Někdy odpověď existuje, ale není pro vás. A někdy neexistuje ani pro mě, protože i já sama si některé věci vysvětluju až zpětně, opatrně, po částech, jako když člověk rozmotává náhrdelník, který se mu v kabelce rozhodl žít vlastním životem.

Někteří lidé ale špatně snášejí, když není kudy dovnitř. Když není rychlá cesta. Když otázka nedostane hned odpověď. Když ticho nevrátí jejich vlastní obraz. A tak si začnou pomáhat. Vymyslí si příběh. Doplní motivaci. Přiřadí tón. Najdou důvod. Někdy i vinu. Je zvláštní, jak často lidé raději uvěří vlastní domněnce než tomu, že druhý člověk může být prostě jen tichý, opatrný, unavený nebo zrovna neochotný dělat ze svého vnitřního počasí veřejnou předpověď.

Někdy mlčení nic neskrývá. Jen chrání tvar věcí, které by se vysvětlením zbytečně zmenšily.

Mám ráda lidi, kteří tohle chápou. Lidi, kteří se nesnaží člověka otevřít hned, jako kdyby měl špatně zavřenou krabičku. Kteří umějí být zvědaví, ale ne hladoví. Kteří se zeptají, a když odpověď nepřijde celá, nevezmou to jako osobní prohru. Kteří netahají za každý volný konec jen proto, že ho uviděli. To je podle mě velmi podceňovaný druh něhy: nechat něco chvíli být, aniž by se z toho udělala záhada nebo výčitka.

Protože ticho není vždycky zeď. Někdy je to jen závěs. Někdy pauza mezi dvěma větami. Někdy způsob, jak si člověk drží vlastní pokoj pohromadě. Někdy starý zvyk nejdřív poslouchat a až potom mluvit. Někdy špatný den. Někdy dobrý den, který si člověk nechce hned rozebrat na součástky. Někdy je to jen potřeba sedět chvíli vedle světa a nebýt pořád překládána.

A ano, možná je v tom trochu opatrnosti. Ale opatrnost není vždycky trauma, chlad nebo problém k opravě. Někdy je to jen dobře ušitý kabát. Něco, co si člověk oblékne, když ví, že venku fouká. Ne proto, že by pod ním nebylo nic měkkého. Právě naopak. Měkké věci se obvykle nezachraňují tím, že se vystaví průvanu.

Občas mě pobaví, jak se zdrženlivost plete s nedostatkem citu. Jako by vřelost musela být hlučná, rychlá a okamžitě rozeznatelná. Jako by laskavý člověk musel být pořád snadno přístupný. Jako by něha, která nemá růžový obal a zvuk notifikace, byla nějak méně platná. Přitom některé nejněžnější věci jsou velmi nenápadné. Krátká zpráva. Přinesený čaj. „Napiš, až dojedeš.“ Mlčení, které netrestá. Přítomnost, která se nesnaží všechno opravit.

Možná právě proto mi vadí, když se tichí lidé romantizují. Jako by každý, kdo moc nemluví, musel mít uvnitř román, tajemství nebo temnou hloubku. Někdy uvnitř opravdu něco je. Jindy je tam jen seznam věcí na nákup, únava, tři nedokončené věty, jedna starost o mámu, chuť na kávu a myšlenka, že by bylo hezké, kdyby dnes nikdo nic nechtěl. To mi nepřipadá méně lidské. Spíš přesnější. Vnitřní život nemusí být esteticky zajímavý, aby byl skutečný.

A stejně tak ne všechno, co nesdílím, je tajné. Něco je jen moje. Něco je nerozmyšlené. Něco by se sdílením změnilo v něco menšího. Něco potřebuje jiný čas, jinou místnost, jiný hlas. Něco není připravené stát se větou. A něco se větou nestane nikdy, protože ne všechno důležité má povinnost být komunikovatelné. Tohle není odmítnutí blízkosti. Spíš podmínka, za které může být blízkost skutečná. Protože tam, kde je všechno dostupné hned, často nezůstane moc prostoru pro důvěru. Jen pro spotřebu.

Někdy bych chtěla, aby se lidé naučili líp rozeznávat rozdíl mezi „nechci tě pustit dovnitř“ a „nechci být otevřená na veřejném místě“. Mezi „nemám ti co říct“ a „nemám to teď jak říct“. Mezi „jsem chladná“ a „jsem opatrná“. Mezi „hraju si na tajemnou“ a „ne všechno ve mně je připravené stát se obsahem“. Ty rozdíly nejsou vždycky velké, ale jsou důležité. Asi jako rozdíl mezi šepotem a mlčením. Z dálky podobné. Zblízka úplně jiné.

A možná je to celé jen malá prosba o pomalejší čtení. Nejen textů, ale i lidí. O méně rychlé závěry. O méně luštění tam, kde stačí přítomnost. O méně dobývání tam, kde se nabízí jen okraj. O méně přesvědčení, že když někdo není okamžitě čitelný, musí být buď hluboký, nebo problematický. Někdy je člověk prostě jen člověk. Trochu tichý, trochu unavený, trochu vtipný až ve druhé místnosti, trochu ostrý, když už je moc dlouho nucený být příjemný, a trochu měkký tam, kde mu nikdo nezkouší sahat do zásuvek.

Takže ne, ne každý tichý člověk je záhada. Někteří jen nejdou rozkliknout. Někteří nemají veřejné tlačítko, přes které se dá pohodlně zjistit všechno podstatné. Někteří odpovídají až po důvěře. Někteří mají malý denní limit na otázky, které se tváří nevinně, ale nesou si s sebou příliš mnoho očekávání. Někteří fungují nejlépe offline. Někteří potřebují, aby se s nimi nezacházelo jako s hádankou jen proto, že se nedají rychle shrnout.

A někteří by vám toho možná řekli docela dost. Jen ne ve chvíli, kdy se k nim někdo chová jako k automatu na vysvětlení. Stačí někdy sedět vedle, nechat větu přijít, nedělat z každé pauzy podezření a nesnažit se otevřít všechno, co má zatím jen pootevřené dveře.

Člověk se někdy poznává pomalu.

Já vím, velmi neefektivní strašně lidské.