Deníček nikdy nezmizel. Jen dostal synchronizaci do cloudu.

Nevím přesně, kdy jsem se naučila číst. V maminčiných verzích toho příběhu se to samozřejmě trochu liší, protože mámy mají zvláštní schopnost pamatovat si některé věci úplně přesně a jiné trochu dozdobit láskou. Jedna verze říká, že jsem slabikovala dřív, než jsem si pořádně uměla zavázat tkaničky. Druhá, praktičtější, říká, že jsem prostě byla dítě, které se odmítalo smířit s tím, že na světě existují znaky, cedule, obaly, nápisy, účtenky, dopisy, návody a dospělí, kteří si myslí, že je přede mnou mohou číst potichu. Ta druhá mi zní pravděpodobněji.

Byly jsme doma dvě. Máma a já. Žádná velká rodinná rada, žádný kompletní domácí sbor, který by si předával historky o mém dětství od gauče ke kuchyňskému stolu. Když dnes něco vím o tom, jaká jsem byla jako malá, vím to hlavně od ní. Z jejích vzpomínek, poznámek, povzdechů a vět typu: „Ty jsi byla pořád zvědavá.“ Což zní roztomile, dokud si nepředstavíte dítě, které chce vědět úplně všechno, nejlépe hned a ideálně bez toho, aby mu někdo vybíral verzi vhodnou pro děti.

Byla jsem malý zvědavec. Ne ten typ dítěte, které se zeptá, proč je nebe modré, a pak se spokojí s odpovědí, že to tak prostě je. Já jsem chtěla vědět, co znamená slovo na obalu od rýže, proč je v letáku něco červeně, co přesně se píše na dveřích ordinace, proč se některé dopisy otevírají hned a jiné se položí na kraj stolu s tím zvláštním tichem kolem. Chtěla jsem znát slova dřív, než mi je někdo vysvětlí. Chtěla jsem číst svět v původním znění, i když jsem ještě nevěděla, že něco jako původní znění vůbec existuje.

Čtení pro mě nikdy nebylo jenom čtení. Byla to schopnost dostat se k informaci dřív, než ji někdo přeloží do dětského jazyka. Děti jsou často odkázané na to, co jim dospělí řeknou, a ještě častěji na to, co jim z toho raději neřeknou. Písmena byla první způsob, jak se z toho trochu vymanit. Ne vzpoura, to by znělo příliš velkolepě. Spíš malý soukromý trik. Když umíte číst, svět před vámi nemůže všechno schovat tak snadno.

Psaní přišlo hned za tím, úplně přirozeně. Jakmile jsem pochopila, že písmena nejsou jen něco, co člověk pasivně přijímá, ale něco, čím může svět zase trochu popsat zpátky, začala jsem zapisovat všechno. Nejdřív to samozřejmě nebyly žádné velké věty. Spíš seznamy, kousky slov, jména, pokusy o věty, které měly dramatickou závažnost dítěte, které právě zjistilo, že někdo snědl poslední sušenku. Psala jsem na papíry, do sešitů, na zadní strany starých obálek, do školních zápisníků, do deníčků se zámkem, který by pravděpodobně otevřelo i odhodlanější morče. Zapisovala jsem, co se stalo, co jsem viděla, kdo co řekl, co mě naštvalo, co jsem si přála a co jsem si v tu chvíli myslela, že si budu přát už navždy.

Narodila jsem se v roce 2001, což je pro tenhle příběh důležité ne kvůli nostalgii, ale kvůli časové ose. Když jsem byla malá, internet už existoval jako samozřejmá věc dospělého světa, ale pro děti kolem mě ještě nebyl tak úplně běžným prostorem, ve kterém by se dalo bydlet. Nebyl v kapse každého dítěte, nebyl přirozeným prodloužením ruky a nikdo ještě nemluvil o digitální pohodě, rodičovských kontrolách nebo o tom, že by šestileté dítě možná nemělo mít vlastní e-mailovou adresu. Jenže já jsem ji měla. Myslím, že první e-mail jsem si zaregistrovala někdy v pěti nebo šesti letech, ještě předtím, než jsem pořádně začala chodit na základku. A funguje mi dodnes.

To samo o sobě zní trochu absurdně, ale zároveň mi to dává smysl. Byla jsem dítě, které chtělo číst všechno, co mělo písmena, a internet byl najednou obrovský prostor plný písmen, políček, tlačítek, hesel, přezdívek, formulářů a možností, jak někam vstoupit. Některé děti mají plyšáka z dětství. Já mám funkční e-mailový účet. A možná je to vlastně docela přesné.

E-mail byl pro mě první digitální deníček, i když jsem to tak samozřejmě nevnímala. Nebyl měkký, neměl růžový zámek, nevoněl papírem a nedal se schovat pod matraci, ale měl něco jiného: adresu. Místo, kam mohlo něco přijít. Místo, které patřilo mně. Dítě většinou nemá mnoho vlastních prostorů. Má svůj šuplík, možná část pokoje, školní tašku, sešit, penál. E-mailová schránka byla zvláštní nová věc. Malé digitální místo, které jsem si otevřela dřív, než jsem vůbec rozuměla tomu, jak velký bude jednou internet v mém životě.

Tím pádem u mě internet nepřišel až později jako nějaká střední školou posvěcená fáze dospívání. Byl tam skoro od začátku. Ne jako dnešní nekonečný proud aplikací, notifikací a sociálních sítí, ale jako další místnost vedle papíru. Já jsem neudělala skok od deníčku k internetu. Spíš jsem si velmi brzy přidala další vrstvu. Papírový sešit zůstal místem, kam se daly schovat věty, ale obrazovka najednou nabízela něco podobného, jen s jiným druhem magie. Mohla jsem něco napsat, uložit, poslat, přijmout, pojmenovat, přihlásit se, odhlásit se, vytvořit si účet, mít heslo. Pro dítě, které chtělo rozumět světu přes písmena, to nebyla technologie. Byla to další abeceda.

Možná jsem byla v tomhle opravdu až příliš popředu před ostatními dětmi. Ne nutně chytřejší, to je jiné slovo a často nebezpečně nafouklé. Spíš dřív připojená. Dřív zvědavá na věci, které měly být možná ještě chvíli vzdálené. Dřív vtažená do prostoru, kde se dalo číst, psát, hledat, zkoušet a zanechávat stopy. Zatímco jiné děti teprve objevovaly, že školní sešit může mít tajnou zadní stránku na poznámky, já už jsem začínala chápat, že i internet má svoje skryté kouty, svoje přihlašovací políčka a svoje malé soukromé schránky.

To neznamená, že jsem přestala psát na papír. Spíš se ty dva světy začaly velmi brzy překrývat. Na jedné straně deníčky, školní sešity, papírky, obálky a poznámky na okrajích. Na druhé straně e-mail, první účty, hesla, přezdívky, textová pole a pocit, že když něco napíšu do obrazovky, taky to někde existuje. Dneska mi přijde, že to byl začátek mého celoživotního problému i daru: nikdy jsem neměla jen jeden archiv. Vždycky jsem měla několik verzí téhož života. Papírovou, digitální, soukromou, rozepsanou, uloženou, zapomenutou a náhodně znovu objevenou.

Dneska se tomu směju, ale ne úplně. Dětské poznámky jsou totiž strašně nemilosrdné. Dospělý člověk si umí lhát literárně, dítě ještě ne. Dítě napíše něco jako: „Dneska jsem byla smutná, protože se na mě nikdo nepodíval,“ a pak jde kreslit kočku s nepřiměřeně velkou hlavou. Bez analýzy, bez kontextu, bez pěti odstavců o tom, jak to souvisí s pozdním kapitalismem, ženskou socializací a potřebou bezpečného prostoru. Dítě prostě napíše věc tak, jak v tu chvíli existuje. Možná právě proto se těch starých sešitů trochu bojím.

Někde existují kartónové krabice. Některé jsou možná ještě v pořádku, jiné už budou mít měkké rohy a prach usazený v ohybech. Jsou v nich sešity, notýsky, volné papíry, školní poznámky, nedokončené příběhy, deníkové zápisy, seznamy, trapné básničky, první pokusy o hlubokost, druhé pokusy o hlubokost a pravděpodobně i několik vět, za které bych dnes musela sama sobě vzít telefon a poslat se na čerstvý vzduch. Kdybych šla opravdu po všech těch krabicích, kdybych je otevřela jednu po druhé a začala všechno číst, určitě bych tam našla náměty na knihu. Možná na několik. Ne proto, že by můj život byl tak výjimečný, ale proto, že jsem ho od určitého věku odmítala nechat proběhnout beze svědků. Když už jsem v něčem neměla jasno, aspoň jsem si o tom udělala poznámku.

Jenže nevím, jestli bych to po sobě chtěla číst. Ne kvůli tomu, že by tam nutně bylo něco skandálního. Spíš se bojím té přesnosti. Malých verzí sebe sama, které ještě nevěděly, že jednou budou existovat v budoucnosti a že je někdo může najít. Natož já. Číst po sobě starý deník je zvláštní forma cestování v čase, při které nemáte možnost vstoupit do místnosti a tu holku obejmout. Můžete jen sedět nad stránkou a říkat si: no jo, ty jsi to ještě nevěděla. A možná je dobře, že to nevěděla.

Na základce jsem si zapisovala věci s urputností malého archiváře. Ne systematicky, to by bylo příliš lichotivé. Spíš posedle. Měla jsem období, kdy jsem začínala nový sešit pokaždé, když jsem měla pocit, že začíná nový život. Což bylo jako dítě dost často. Nový školní rok, nový penál, nová lavice, nová spolužačka, nový pocit, že teď už budu jiná, lepší, upravenější, méně trapná, možná někdo, kdo si bude psát úhledněji a nebude mít v hlavě tolik hluku. Samozřejmě to nikdy dlouho nevydrželo. První stránky byly krásné, nadpisy rovné, písmo pečlivé, občas podtržené pravítkem. Třetí týden už tam byly šipky, odbočky, poznámky na okraji, vlepené papírky, opravy, srdíčka, vykřičníky a věty napsané tak rychle, jako kdyby mě honil vlastní mozek.

Školní sešity byly zvláštní disciplína. Navenek měly vypadat jako důkaz pořádku, ale uvnitř se velmi rychle měnily v bojiště mezi tím, co se po dítěti chce, a tím, co si skutečně myslí. Na jedné stránce vzorný zápis z přírodovědy, na druhé okraji malá poznámka, kresba, tajná věta, výpočet, který už nesouvisel s úkolem, nebo jméno napsané tak nenápadně, že jsem sama sobě mohla tvrdit, že to nic neznamená. Z dnešního pohledu mi přijde, že jsem už tehdy trénovala dvě vrstvy existence. Tu oficiální, čitelnou pro školu, a tu druhou, která se nenápadně schovávala do okrajů.

Možná proto jsem měla tak ráda papírnictví. Ne proto, že bych byla nějaká rozená organizovaná bytost. Naopak. Papírnictví ve mně vždycky vyvolávalo klamnou naději, že nový sešit může přinést nový charakter. Čisté stránky, nové pero, obal bez ohnutých rohů, slib, že tentokrát budu psát krásně, soustavně a bez chaosu. Myslím, že spousta lidí má nějakou verzi této iluze. Někdo kupuje sportovní oblečení a věří, že tím začíná nový život. Já jsem kupovala sešity a věřila, že tentokrát budu osoba, která má vnitřní systém.

Tak nějak vypadá můj vztah k poznámkám dodnes. Začínám s představou čistého systému a končím u živého organismu. Mám ráda nové sešity, nové aplikace, nové složky, nové struktury a nový pocit, že tentokrát už to budu mít všechno přehledné. Potom do toho začnu skutečně žít a systém se přizpůsobí realitě, což je slušný způsob, jak říct, že se z něj stane bordel s vnitřní logikou, kterou chápu většinou jen já a občas ani to ne. Není to nepořádek v tom smyslu, že by nic nešlo najít. Je to spíš usazenina života. Věci nejsou tam, kde by je doporučil profesionální návod na produktivitu, ale tam, kam dopadly v okamžiku, kdy jsem je potřebovala odložit.

V pubertě se z deníčků stalo něco nebezpečnějšího. Dítě si zapisuje, co se stalo. Dospívající holka si začíná zapisovat, co to znamená. A to je úplně jiná disciplína. Najednou se do sešitů nevešly jen události, ale i pohledy, stud, tělo, první zamilování, první podivné napětí, první věty, které člověk slyší a nedokáže se rozhodnout, jestli byly kompliment, urážka, nebo něco mezi tím. Puberta je období, kdy se z poznámkového sešitu stává malá soudní síň. Všechno se tam předvolává k výslechu: kamarádky, učitelé, máma, domov, vlastní tělo, vlastní obličej, vlastní hlas. To, proč se někdo zasmál zrovna tehdy. To, proč někdo neodepsal. To, proč jsem něco řekla takhle a ne jinak. To, proč jsem mlčela.

Protože jsem byla holka, naučila jsem se zapisovat i věci, které se nahlas často nedaly říct bez toho, aby zněly přehnaně. Ženské deníky mají špatnou pověst. Jako by to byly jen růžové sešitky plné srdíček, tajných lásek a dramat, která dospělý svět blahosklonně označí za „holčičí“. Jenže já si myslím, že spousta žen si ve skutečnosti odmala vede paralelní archiv světa. Ne proto, že by byly sentimentální, ale proto, že se velmi brzy naučí, že některé věci budou později popřeny. Že to tak nebylo myšleno. Že přeháněly. Že si to špatně vyložily. Že jsou moc citlivé. Že to přece nebylo tak hrozné. Že to byl jen vtip. Že už si to nikdo nepamatuje. A tak si to zapíšou.

Deník není jen místo, kam si holka schová city. Někdy je to jediný svědek, který se nenechá ukecat.

Neměla jsem to tehdy takhle pojmenované. Neměla jsem teorii. Neměla jsem slovník, který by ze zapisování udělal feministickou disciplínu, archiv paměti nebo obranu proti přepisování reality. Měla jsem jen sešit a potřebu nenechat některé věty zmizet. Možná i proto jsem si tolik zapisovala. Když doma není víc hlasů, které by společně držely jeden příběh, člověk si začne některé věci držet sám. Ne dramaticky. Jen obyčejně. Do sešitu, na papír, později do telefonu.

Máma byla v tomhle příběhu zvláštní pevný bod. Ne jako někdo, kdo by seděl nade mnou a říkal: piš, dítě, jednou z tebe bude autorka. Spíš jako člověk, který měl dost vlastních starostí, ale přesto dokázal vnímat, že jsem pořád někde hlavou napřed. Myslím, že mě někdy moje zapisování chránilo i před tím, abych po ní chtěla víc slov, než mi v danou chvíli mohla dát. Některé domácnosti jsou hlučné, plné sourozenců, příbuzných a překřikování. My jsme měly víc ticha. A v tichu se člověk buď začne bát vlastních myšlenek, nebo si je začne zapisovat. Já jsem si je zapisovala.

Nechci z toho dělat dojem, že jsem byla malé tragické dítě s perem v ruce a osudem v očích. Byla jsem taky úplně normální dítě. Dělala jsem hlouposti, chtěla věci, které jsem nepotřebovala, měla období, kdy jsem si myslela, že nový diář vyřeší všechno, a zapisovala jsem si nesmysly se stejnou vážností jako důležité objevy. Jenže právě to je na starých poznámkách krásné. Neoddělují velké věci od malých tak přísně jako dospělý člověk. V jednom zápisu může být poznámka o smutku, o svačině, o tom, kdo se s kým nebaví, a o tom, že zítra si nesmím zapomenout pravítko. Život tak ve skutečnosti často vypadá. Jen dospělí se ho později snaží přepsat do elegantnějších kapitol.

Na střední se psaní začalo měnit. Už to nebylo jen „dneska se stalo“. Bylo tam víc stylizace, víc pokusů znít jako někdo, kdo už něco pochopil, což je samozřejmě největší důkaz, že člověk ještě nepochopil skoro nic. Ale bylo to krásné období trapné vážnosti. Člověk se snaží být hluboký, protože ještě neví, že skutečná hloubka často přijde až ve chvíli, kdy přestane tlačit na pilu. Psala jsem si citáty, věty z knížek, věty z filmů, věty, které někdo řekl ve třídě a já jsem si je z nějakého důvodu nemohla dostat z hlavy. Psala jsem si seznamy věcí, které budu dělat, až budu dospělá. Seznamy míst, kam pojedu. Seznamy knih, které si musím přečíst, abych se stala verzí sebe, která bude mít konečně nějaký tvar.

Když se na to podívám zpětně, celá moje adolescence byla jeden dlouhý pokus udělat si zmatek čitelnější. Ne nutně menší. Jen čitelnější. To je rozdíl. Některé věci nejdou hned vyřešit, ale dají se pojmenovat. A jakmile mají jméno, přestanou se chovat jako mlha. Pořád vás obklopují, ale aspoň víte, kde začínají. Možná proto mě odjakživa přitahovala slova. Ne jako ozdoba, ale jako nástroj. Když člověk najde přesnou větu, není to jen estetická radost. Je to úleva.

Internet se mezitím nemusel teprve objevit. Už tam byl. Jen se proměňoval jeho význam. Z něčeho, co bylo původně zvláštní, trochu tajemné a moje, se stal prostor, kde už byli skoro všichni. Najednou to nebyla jen předčasně otevřená schránka pětiletého dítěte, ale společenské místo. Statusy, zprávy, profily, sdílení, první veřejnější pokusy o formulaci sebe sama. To byla nová fáze, ale ne začátek. Začátek byl mnohem dřív. Někde mezi dětským sešitem, maminčiným povzdechem, mojí zvědavostí a e-mailovou adresou, která se z nějakého důvodu rozhodla přežít dodnes.

Možná jsme to jen jinak pojmenovaly. Status. Blog. Poznámka. Draft. Koncept. Popisek. Soukromý dokument. Uložená zpráva. Screenshot. Záložka. Všechno to byly různé tvary stejné potřeby: zachytit něco dřív, než se to rozpadne. Některé holky měly deníčky se zámkem, potom blogísky, potom Tumblr, potom poznámkovou aplikaci, potom složku screenshotů, potom privátní kanál samy pro sebe, potom dokument plný vět, které možná jednou budou článek. Technologie se měnila, ale gesto zůstalo stejné. Naklonit se k vlastnímu životu a říct: počkej, tohle si zapíšu.

Papír neumírá dramaticky. Papír se spíš pomalu odsouvá, ale u mě se vlastně nikdy úplně neodsunul. Jen dostal společnost. Nejdřív jsem pořád psala do sešitů, ale některé věci se začaly ukládat do počítače nebo do e-mailu, protože to působilo dospěleji, rychleji, tajemněji. Pak přišel mobil, poznámky, posílání zpráv sama sobě, screenshoty, cloud, synchronizace, uložené koncepty, hlasové poznámky, náhodné věty napsané ve dvě ráno, nákupní seznam hned vedle formulace, která by se možná dala použít jako první řádek románu. Deníček nezmizel. Jen přestal mít jednu podobu.

Dostal heslo. Adresu. Vyhledávání. Automatickou zálohu. A nepříjemnou schopnost přežít mnohem déle, než člověk čekal.

To je na digitálních poznámkách nejkrásnější a zároveň nejděsivější. Papírový deník musíte otevřít. Digitální archiv vás občas najde sám. Stačí napsat do vyhledávání jedno slovo a vypadne na vás minulost v malých výřezech. Jméno, které už nechcete řešit. Věta, kterou jste si kdysi uložila, protože bolelo ji zapomenout. Nápad na článek, který je pořád dobrý, i když vy jste tehdy byla nesnesitelně patetická. Fotka účtenky. Recept. Název knihy. Poznámka „toto jednou rozpracovat“ a pod tím nic. A někde úplně na pozadí i ten zvláštní fakt, že moje první e-mailová adresa pořád existuje jako malý internetový fosilní důkaz, že jsem byla online dřív, než jsem měla vůbec pořádně být.

Možná právě proto jsem se velmi brzy naučila i opačný pohyb: nejen ukládat, ale taky mazat. Když má člověk internetovou gramotnost od tak útlého věku, začne časem chápat, že digitální stopa není jen poetická metafora pro paměť, ale i úplně praktická věc, kterou po sobě někdy prostě musíte uklidit. Ne proto, že by člověk nutně něco skrýval. Spíš proto, že ne všechno, co jste kdy napsala, hledala, založila, uložila, zkusila nebo si někde zaregistrovala, má mít automaticky právo přežít všechny vaše budoucí verze.

V tom je zvláštní paradox. Papírové notýsky, sešity, diáře, bloky, školní zápisníky a všechny ty krabice s minulostí nejdou jednoduše zazipovat do jednoho souboru, přejmenovat, zaheslovat, hodit do archivu a případně smazat. Musí existovat fyzicky. Zabírají místo, práší se na ně, měknou jim rohy, nedají se pohodlně prohledat a když je chcete uklidit, musíte je opravdu vzít do ruky. Digitální věci jsou v tomhle pohodlnější a děsivější zároveň. Dají se exportovat, zálohovat, přesunout, zašifrovat, schovat do složky, smazat, obnovit, znovu smazat a pak ještě zjistit, že někde stejně zůstala kopie.

Možná právě proto mám k digitálním archivům tak opatrný vztah. Na jednu stranu miluju, že se dají vrstvit, přesouvat, hledat a držet pohromadě mnohem snadněji než krabice plné papíru. Na druhou stranu vím, že digitální paměť má tendenci tvářit se jako poslušná, dokud nezjistíte, že si pamatuje i věci, které jste už dávno považovala za uzavřené. Naučit se mazat po sobě stopu pro mě nebyla póza ani paranoia. Byla to další forma gramotnosti. Čtení, psaní, ukládání — a potom taky rozhodování, co už nemá zůstat dostupné jen proto, že to kdysi šlo někam napsat.

Papírový deník můžete zavřít a schovat do krabice. Digitální deník musíte někdy aktivně spravovat, jinak začne žít vlastním archivním životem. A možná právě v tom je moje největší rozdvojení: část mě chce všechno uchovat, protože každá věta je stopa; druhá část mě ví, že některé stopy mají právo zmizet. Ne všechno, co jsem kdy napsala, musí být budoucí důkaz. Něco bylo jen dočasné lešení. Něco byla zkušební verze. Něco patřilo člověku, kterým jsem byla jen chvíli. A něco si zaslouží ten nejněžnější druh digitální péče: definitivní smazání.

Mám takových digitálních stop hodně. Možná až nebezpečně hodně. Někdy mám pocit, že kdyby se někdo dostal do mých poznámek, pochopil by mě víc, než je společensky vhodné. Ne proto, že bych tam měla nějaké velké tajemství. Spíš proto, že poznámky ukazují člověka bez dramaturgie. Nejsou to sociální sítě, články ani zprávy někomu jinému. Jsou to věty před tím, než se člověk rozhodne, jak bude působit. V poznámkách jsem méně uhlazená, méně statečná, méně vtipná na povel. Víc rozdělaná. Víc pravdivá v malých, nelichotivých okamžicích. Jsou tam nápady, které se mi zdály geniální a po týdnu už jen roztomilé. Jsou tam věty, které jsem si napsala, protože jsem je neměla komu říct. Jsou tam koncepty odpovědí, které jsem nikdy neposlala, což je mimochodem jedna z nejdůležitějších funkcí civilizace. Ne všechno, co člověk umí napsat, má být doručeno.

V tomhle je digitální deník možná ještě intimnější než ten papírový. Papírový deník má alespoň nějakou scénu. Sedíte, píšete, stránka se plní. Digitální poznámky často vznikají ve zcela neliterárních situacích. Ve frontě, v posteli, na záchodě, v tramvaji, mezi dvěma zprávami, během kafe, po hádce, před spaním, po probuzení, ve chvíli, kdy by člověk měl dělat něco úplně jiného. Nejsou obřadní. Jsou okamžité. A právě proto jsou někdy až nepříjemně pravdivé. Nečekají, až člověk najde správné světlo a čistý stůl. Vzniknou tam, kde zrovna vznikla myšlenka.

Dospělost mi nepřinesla pořádek. Jen lepší nástroje pro chaos. Místo jednoho deníku mám několik vrstev sebe sama: papírové sešity, které vypadají hezky, ale používám je nepravidelně, protože se bojím pokazit první stránku; poznámky v telefonu, které používám až příliš často, protože telefon je vždycky po ruce; screenshoty, které jsou vlastně vizuální forma věty „tohle si musím pamatovat“; uložené odkazy, které jednou určitě přečtu, samozřejmě, hned jak se stanu člověkem s úplně jiným časovým managementem; a potom různé malé digitální kouty, kam si odkládám věci, které ještě nevědí, jestli budou článek, vtip, povzdech, nebo jen soukromé zaklepání na dveře vlastní hlavy.

Pořád dělám totéž, co jako dítě. Jen už místo nápisu na krabici od bot čtu náladu prostoru, internetové diskuse, komentáře, ticho po zprávě, změnu tónu, způsob, jakým se lidé vyhýbají přesnosti. A pořád si to zapisuju. Možná právě proto mi nikdy nepřišlo zapisování jako nějaká romantická póza. Není to jen sedět u okna s čajem a čekat, až na člověka spadne inspirace jako dobře nasvícený závěs. Většinou je to mnohem méně elegantní. Je to vytáhnout telefon v tramvaji, protože mě napadla věta. Je to napsat si půl myšlenky při kávě a doufat, že druhá půlka se někdy vrátí. Je to zapsat si něco o vlastním smutku tak nenápadně, že to zvenku vypadá jako nákupní seznam. Je to vědět, že když si věc neuložím, nezmizí jen ta věc, ale možná i verze mě, která si jí všimla.

A to bych nerada.

Někdy si říkám, že moje poznámky jsou vlastně nejméně lichotivá, ale možná nejpřesnější autobiografie. Ne v tom smyslu, že by vyprávěly souvislý příběh. Spíš ukazují, co mě opakovaně zastavovalo. Čeho jsem si všímala. Co se vracelo. Jaké věty jsem si ukládala, i když jsem ještě nevěděla proč. Kdyby někdo chtěl pochopit člověka, možná by neměl začínat jeho veřejným profilem, ale tím, co si píše v okamžiku, kdy si myslí, že se nikdo nedívá. To by samozřejmě bylo strašně neetické, takže prosím, nikdo to nedělejte. Ale jako myšlenka je to přesné.

Poznámky mají jednu zvláštní vlastnost: ukazují kontinuitu tam, kde paměť později dělá střih. V hlavě máme tendenci vyprávět si život jako sérii období. Dětství. Základka. Puberta. Střední. Dospělost. Internet. Práce. Vztahy. Samota. Nový začátek. Jenže v poznámkách je vidět, že člověk se nemění tak čistě. Některé otázky se táhnou roky, jen mění slovník. To, co jsem si jako dítě zapisovala neohrabaně, si dnes zapisuju přesněji, ale někdy je to pořád stejný pohyb. Chci rozumět. Chci si pamatovat. Chci mít důkaz, že se něco stalo. Chci, aby věta nezmizela dřív, než zjistím, co znamená.

Možná i proto mám slabost pro ženy, které si vedou poznámky. Nemyslím tím nutně esteticky dokonalé diáře s washi páskami a barevnými zvýrazňovači, i když proti nim samozřejmě nic nemám, ať žije každá forma přežití. Myslím ženy, které si někam ukládají drobnosti, protože vědí, že drobnosti nejsou drobné. Věty z konverzací. Nápady na později. Recept, který jim někdo poslal. Výdaj, který si potřebují pohlídat. Divný pocit z člověka. Krásnou větu z knihy. Sen, který se ráno ještě nerozpadl. Název filmu. Náhlé pochopení. Smutek bez adresy. Vlastní větu, která se možná jednou bude hodit, nebo taky ne, ale teď je potřeba ji někde položit.

Myslím, že ženské zapisování je podceňovaná kulturní infrastruktura. Zní to možná přehnaně, ale já tomu věřím. Kolik vztahů, domácností, přátelství, projektů, narozenin, lékařských termínů, rodinných detailů, malých krizí a každodenních systémů drží pohromadě ženy, které si prostě něco někam zapsaly? Kolik paměti světa existuje jen proto, že si nějaká žena řekla: radši si to poznamenám? A kolikrát se tomu říká puntičkářství, přecitlivělost, kontrola nebo „ty si všechno pamatuješ“, místo aby se přiznalo, že bez toho by se spousta věcí dávno rozpadla?

Nechci z deníčků dělat svatý objekt. Některé staré zápisky jsou opravdu jen trapné. Některé jsou nespravedlivé. Některé zachycují verzi situace, která byla v tu chvíli pravdivá emocionálně, ale ne nutně fakticky. To je v pořádku. Deník není soudní spis, i když se tak někdy tváří. Je to záznam počasí uvnitř člověka. A počasí se mění. Důležité není, že jsem měla vždycky pravdu. Důležité je, že jsem si dovolila zaznamenat, jak mi tehdy bylo, bez toho, abych se hned opravovala do přijatelné verze.

To je možná věc, kterou na starých zápiscích jednou ocením nejvíc, jestli se někdy odvážím je číst. Ne styl, ne moudrost, ne literární kvalitu, ale tu neuhlazenost. Ten důkaz, že jsem byla živá i v obdobích, kdy jsem ještě vůbec nevěděla, co se sebou. Dnes má člověk velké pokušení zpětně všechno editovat. Říkat si, že tohle jsem nebyla já, to bylo jen období. Že tohle bylo trapné, tohle přehnané, tohle hloupé, tohle se nepočítá. Jenže ono se to počítá. Ne jako definitivní obraz člověka, ale jako součást cesty. I trapná věta je někdy most.

Někdy přemýšlím, co by se stalo, kdybych opravdu otevřela všechny staré krabice a spojila je s tím digitálním archivem. Dětské deníčky, školní sešity, první trapné literární pokusy, poznámky z telefonu, rozepsané texty, screenshoty, uložené věty, staré koncepty. Byl by to nepořádek, ano. Ale možná by z něj bylo vidět něco, co se v běžném vyprávění o životě ztrácí: kontinuita. Ne velký příběh, spíš malé nitě. Dítě, které se naučilo číst brzy, protože ho rozčilovalo, že něco neví. Holka, která začala psát, protože nechtěla čekat, až jí svět někdo vysvětlí. Dospívající člověk, který si vedl deníčky, protože někde musela být věta přesná. Dospělá žena, která si dneska ukládá poznámky do cloudu a tváří se, že je to produktivita, i když je to často jen pokračování stejného dětského pudu: nenechat věci zmizet beze stopy.

Možná z toho jednou opravdu bude kniha. Ne nutně kniha o mně. To by bylo příliš jednoduché a zároveň příliš děsivé. Spíš kniha o tom, jak si ženy pamatují. Jak si ukládají svět do vět, protože svět má často tendenci jejich verze událostí zlehčit. Jak se z deníčku stane poznámková aplikace, z poznámkové aplikace archiv a z archivu tichý důkaz, že jsme tady celou dobu byly. Dívaly jsme se, poslouchaly jsme, všimly jsme si. A ano, občas jsme si k tomu napsaly i úplnou blbost. To k tomu patří.

Nechci po sobě číst všechno. Některé staré věty možná mají zůstat zavřené v krabici, protože splnily svou funkci už tím, že mě tehdy podržely. Ne každý zápis musí být později použitelný. Ne každá bolest se musí stát literaturou. Ne každá trapnost si zaslouží druhý život jen proto, že přežila na papíře. Některé poznámky nejsou semínka budoucích textů, ale malé obvazy. Člověk si jimi v určité chvíli něco zakryl, aby mohl pokračovat. Později už není vždycky nutné ránu znovu otevírat jen proto, že máme archiv.

Ale líbí se mi vědomí, že někde jsou. Ty sešity, krabice, poznámky, digitální drobky. Celý neuhlazený archiv jedné osoby, která se od dětství snažila porozumět světu tak, že ho rozebrala na věty — a zároveň se učila, že některé věty mají zůstat, některé se mají schovat a některé je dovoleno bez výčitek smazat. Ne všechno z toho musím ukázat. Ne všechno musím vytěžit. Ne všechno musí být obsah, článek, kniha nebo pointa. Někdy stačí vědět, že existuje soukromý důkaz vlastní průběžnosti. Že jsem nebyla jen jednotlivé verze sebe sama, které se náhodně střídaly. Byla jsem pořád jedna linka, i když někdy přerušovaná, někdy špatně čitelná, někdy napsaná tak rychle, že bych ji dnes sotva rozluštila.

Deníček nikdy nezmizel. Jen už nemá růžový zámek. Má vyhledávací pole, automatickou zálohu a nepříjemnou schopnost připomenout mi ve tři ráno větu, kterou jsem si před sedmi lety napsala s naprostou vážností.

Což je možná pokrok. A možná jen důkaz, že některé holky z deníčků nikdy nevyrostou. Jen se naučí lépe exportovat data. A občas taky konečně kliknout na smazat.