Než to pustím ven

Možná byste to o mně podle množství slov, která nechávám různě povalovat po internetu, neřekli, ale nejsem moc okamžitý člověk. Nemyslím tím, že neumím mluvit, reagovat nebo být mezi lidmi. Umím. Umím odpovědět na zprávu, zasmát se ve správný moment, říct něco nepřiměřeně přesného ve chvíli, kdy se ode mě očekávalo jen malé společenské přikývnutí, a občas dokonce působit, jako bych byla na tu situaci připravená. Jenže to, že člověk něco umí, ještě neznamená, že je to jeho přirozený způsob existence. Já umím být pohotová, ale pohotovost pro mě není domov. Je to spíš nástroj, který vytáhnu, když je potřeba, a potom ho zase ráda odložím někam, kde na mě chvíli nikdo nekouká.

Většina mých opravdových odpovědí přichází později. Ne hned, ne v té chvíli, ne pod tlakem pohledu, tónu hlasu, čekání, ticha, cizího očekávání nebo toho jemného společenského nátlaku, kdy člověk cítí, že by měl nějak reagovat, protože jinak bude považován za pomalého, neupřímného, uraženého, nejistého, moc složitého, málo spontánního, nebo nedej bože za někoho, kdo má vnitřní život a potřebuje s ním chvíli zůstat o samotě. Já potřebuji čas. Ne vždycky mnoho, ale nějaký ano. Potřebuji si věc odnést někam dovnitř, položit ji na stůl, kde na ni nikdo nevidí, obejít ji z několika stran, nevěřit první reakci, podezřívat druhou, chvíli si myslet, že už vím, co si myslím, a pak zjistit, že jsem zatím jenom elegantně formulovala paniku.

Asi proto ráda píšu. Ne proto, že bych vždycky věděla, co chci říct. Většinou právě naopak. Píšu, protože často nevím dost rychle. Píšu, protože myšlenka u mě málokdy přijde jako hotová věta. Přijde spíš jako nepořádek, tlak, záblesk, odpor, něha, drobná nespravedlnost, pozdní pochopení, vzpomínka na něco, co někdo řekl před třemi dny a mně to došlo až při mytí hrnku. Přijde jako věta, která se ještě neumí postavit rovně. Teprve psaní tomu dá tvar, ale ne ten ozdobný, ne ten reprezentativní, ne ten, který má vypadat dobře v náhledu a tvářit se jako hotová osobnost. Spíš tvar, ve kterém se s tím dá konečně žít.

Psaní je pro mě způsob, jak odpovědět světu bez toho, aby mi svět stál nad ramenem. Dává mi drobnou, ale zásadní věc: prodlevu. Mezeru mezi impulzem a větou, mezi pocitem a reakcí, mezi tím, co bych řekla, kdybych se bála, a tím, co si opravdu myslím, když strach trochu ustoupí. Psaní mi dává čas nebýt jen první verzí sebe sama. To je pro mě důležité, protože první verze mě bývá často příliš přizpůsobená místnosti. Umí být milá, vtipná, opatrná, rozumná, společensky použitelná, ale ne vždycky přesná. Někdy patří víc situaci než mně. Někdy je to odpověď, kterou ze mě vytáhne tlak, ne pravda. Teprve druhá nebo třetí odpověď bývá moje. Ta, která prošla tichem a už se nemusí omlouvat za to, že dorazila později.

V tom je internet zvláštní. Na jednu stranu je rychlý, hlučný, netrpělivý a plný lidí, kteří mají názor i na věci, ke kterým se normální člověk ještě nestihl ani emocionálně přihlásit. Na druhou stranu mi internet dal něco, co mi outernet často nedává. Ano, outernet. Opak internetu. Ten podivný prostor venku, kde lidé mají těla, výrazy, očekávání, hlasitost, přítomnost a schopnost se zeptat „a co si o tom myslíš?“ přesně ve chvíli, kdy já si o tom zatím nemyslím nic, jen cítím, že jednou možná budu. V outernetu se od člověka často čeká okamžitost. Okamžitá odpověď, okamžitý úsměv, okamžité stanovisko, okamžité vysvětlení sebe sama, okamžitá verze osobnosti, nejlépe použitelná v dané situaci a bez příliš dlouhého načítání.

Tohle mi nikdy nešlo úplně přirozeně. Umím se naučit rytmus místnosti, umím poznat, kdy je lepší mluvit a kdy mlčet, umím přežít společenskou situaci bez toho, aby to vypadalo jako přežití, ale pořád ve mně zůstává něco, co se brání okamžitému vydání. Ne proto, že bych nechtěla být upřímná. Spíš proto, že nechci vydávat první reakci za pravdu. Introverze se často plete se stydlivostí nebo neschopností, ale pro mě je to mnohem víc způsob zpracování světa. Neznamená to, že nemám ráda lidi. Mám je ráda, někdy velmi. Jen je nemůžu mít neustále uprostřed vlastního nervového systému. Potřebuji se z nich vracet k sobě, jinak se začnu ztrácet v cizím tempu.

Ne vždycky je to praktické. Život bohužel není textový editor, i když by mu občas velmi prospělo, kdyby měl tlačítko „vrátit zpět“ a možnost přesunout několik rozhodnutí o odstavec níž. V životě člověk občas odpoví špatně, mlčí moc dlouho, řekne ano, když měl říct „ještě nevím“, nechá se vtáhnout do situace, která by v písemné podobě vypadala jako špatně vystavěný argument, a pak si zpětně říká, že kdyby měl možnost udělat korekturu, celý ten odstavec by šel pryč. Moje největší životní omyly většinou nevznikly z toho, že bych přemýšlela příliš dlouho. Vznikly spíš z toho, že jsem se nechala přesvědčit, že musím reagovat rychleji, než mi bylo vlastní.

A pak samozřejmě z toho, že jsem randila s životními omyly.

To je specifická kategorie člověka. Na papíře někdy zajímavá, v praxi vhodná spíš jako poznámka pod čarou s varováním, že autorka v daném období trpěla dočasným nedostatkem ticha. Někteří lidé nejsou partneři, někteří lidé jsou jen špatně načasovaná lekce s hezkýma očima a výbornou schopností vypadat hluboce v kavárně. Neříkám to proto, abych byla krutá. Spíš proto, že zpětně vidím, jak moc moje špatná rozhodnutí souvisela s tím, že jsem přestala poslouchat vlastní tempo. Místo abych nechala věci projít tichem, nechala jsem je projít chemií, nejistotou, touhou po blízkosti, strachem, že když neodpovím dost rychle, něco uteče. A ano, někdy něco opravdu uteklo. Naštěstí většinou to, co mě stejně nemělo kam dovést.

Zajímavé je, že jediné osoby, které bych zpětně neoznačila za životní omyly, měly prsa. Dobře — méně literárně řečeno, měly kozy. Ano, randila jsem i s holkami. A ano, ani jedna z nich to neviděla na něco dlouhodobějšího. Spíš jako úlet. Krátký, ale intenzivní. Což u sebe upřímně považuji za úspěch, protože já se spontánnosti normálně bojím. Potřebuji prostor, signál, vnitřní analýzu, tři pracovní verze pocitu a ideálně možnost napsat si poznámku, že toto možná něco znamená, ale neukvapujme se. Jenže když už jsem spontánní, asi chci, aby to stálo za to.

Možná proto si tyhle krátké intenzivní epizody neukládám do stejné složky jako životní omyly. Nebyly to domovy, ale nebyly to ani slepé uličky. Spíš taková náhlá okna otevřená v místnosti, kde jsem byla zvyklá všechno větrat opatrně a na mikroventilaci. Chvíli byl průvan. Chvíli jsem nebyla jen člověk, který si všechno promýšlí, ale taky někdo, kdo dokáže říct ano dřív, než z toho udělá diplomovou práci z vlastního strachu. A pak samozřejmě zase zavřít okno, uvařit si kávu a analyzovat, co se to právě stalo. Neberu to jako selhání. Spíš jako důkaz, že i člověk, který potřebuje čas, někdy ví dřív tělem než hlavou. A že ne každá spontánnost je nebezpečná; některá je jen krátká, intenzivní, možná trochu neudržitelná, ale nakonec docela laskavá. Některá člověku nepostaví domov, ale připomene mu, že má dveře.

To není málo. Možná je to dokonce hodně, když jste celý život spíš typ člověka, který před otevřením dveří nejdřív zkontroluje, jestli má klíče, telefon, únikovou trasu, mentální stabilitu a dostatek vnitřního prostoru na následky. Neříkám to proto, abych ze spontánnosti dělala nový životní styl. To by byl na mě příliš sportovní koncept. Ale myslím, že se ji učím dávkovat. Ne jako popření sebe, spíš jako trénink toho, že ne každá přímá reakce je chyba, ne každé rychlé ano je katastrofa a ne každá věta musí před odchodem ven projít celní kontrolou.

V tom je pro mě zvláštně užitečný i Bluesky. Je to malý trénink spontánnosti v přímém přenosu. Ne proto, že bych tam nemyslela. Myslím tam pořád, někdy až nepřiměřeně, což je ostatně jeden z mých stabilnějších koníčků. Ale líbí se mi reagovat na to, co pouštíte ven vy. Na cizí věty, fotky, poznámky, podráždění, radosti, trapnosti, malé každodenní důkazy, že lidé jsou lidé i v textových polích. Na hodně věcí už názor mám. Jen se učím ho nechat vyjít ven dřív, než ho rozložím na prvočinitele a znejistím tak důkladně, že z něj zůstane jen dobře vychovaná mlha.

Bluesky je v tomhle zvláštní mezisvět. Není to úplně outernet, kde někdo stojí přede mnou a čeká na výraz v obličeji, ale není to ani dlouhý text, kde mám luxus vrátit se ke třetímu odstavci a předstírat, že jsem od začátku věděla, co dělám. Je to něco mezi. Krátké reakce, malé odvahy, věty, které ještě nejsou esej, ale už nejsou jen myšlenka. A možná právě proto mě to baví. Protože psaní pro mě nemusí být jen pomalé. Někdy může být i rychlé, pokud zůstane moje. Někdy může být přímé, pokud nemusí být bezohledné. Někdy může být spontánní, pokud se po něm pořád poznám. Možná se tím učím něco, co v outernetu neumím vždycky: být přítomná bez toho, abych se hned ztratila.

Nejsem pomalá proto, že nevím. Jsem pomalá proto, že nechci vydávat první reakci za pravdu.

Tohle jsem si musela časem povolit. Nejdřív jako soukromý luxus, později jako základní hygienu přežití. Nemusím vědět hned, nemusím se hned vyjádřit, nemusím na každou otázku dodat verzi sebe, která je přijatelná, srozumitelná, roztomilá, ostrá, pohodlná nebo použitelná pro cizí očekávání. Můžu říct, že nevím. Můžu říct, že si to musím promyslet. Můžu říct, že odpovím později. A hlavně si můžu věc vzít zpátky k sobě, což je pro mě možná jedna z nejdůležitějších forem svobody. Nezmizet, ale vrátit se dovnitř. Neutéct, ale nenechat si ukrást vlastní tempo.

Psaní je přesně ten návrat. Když píšu, nejsem rychlejší, jen jsem přesnější. Můžu začít větou, které ještě úplně nevěřím, a postupně ji zpochybnit, opravit, změkčit, zostřit, očistit od snahy znít chytře, nebo ji naopak nechat být nedokonalou, protože některé věci ztrácejí život ve chvíli, kdy se příliš uhladí. Mám ráda tu fázi, kdy text ještě neví, čím je. Kdy existuje jen hromada poznámek, začátků, vět, které se tváří důležitě, ale budou smazány, a jedné náhodné formulace, která se najednou rozsvítí. V té chvíli nemám pocit, že jsem napsala větu. Spíš že jsem našla dveře. Ne velké, žádná dramatická vrata do nové epochy mého života, ale obyčejné dveře do malé místnosti, kde se dá konečně nadechnout.

Většina věcí, které píšu, nezačíná jako téma. Začíná jako vnitřní tlak. Něco mi vadí, dojímá mě, směje se mi v hlavě, nebo mi připadá nespravedlivé způsobem, který ještě neumím pojmenovat. Občas je to jazyk, občas rodina, občas internet, občas queer touha, která se nechce nechat zařadit do žádné pohodlné kolonky, občas to, že lidé používají slovo autenticita tak dlouho, až začne znít jako marketingový produkt s vůní levandule. Občas je to jen věta, kterou mi někdo řekl mimochodem, a já ji v sobě nosím déle, než by bylo společensky přiměřené. Psaní mi dovoluje tyhle věci nechat dozrát bez toho, aby se ze mě stala výloha.

To je důležité, protože existuje zvláštní tlak nejen něco prožívat, ale také to okamžitě ukázat. Mít pro všechno popisek, umět vysvětlit, kdo jsem, proč jsem taková, odkud přicházím, co mě formovalo, co si myslím, kam patřím, koho miluji, koho odmítám, co mě bolí a jaký z toho plyne závěr pro publikum. Já závěry často nemám. Mám pozorování. A někdy je pozorování poctivější než závěr. Když píšu, nechci nutně něco vyřešit. Nechci každému textu nasadit helmu a poslat ho do světa jako malého vojáka s jasným posláním. Některé texty mají jen ukázat, že něco existuje: zvláštní únava z toho být mezi jazyky, něha, která se neprojevuje velkými slovy, ale tím, že někdo ví, co jíš, kdy jsi unavená a že si máš vzít bundu; rozdíl mezi soukromím a tajemstvím; druh ticha, který není prázdný, ale plný práce.

Psaní pro mě není útěk ze světa. Častěji je to pomalejší způsob, jak se do něj vrátit bez toho, abych cestou ztratila vlastní tvar.

Možná proto mě tolik přitahují menší prostory. Ne nutně fyzicky malé, ale lidsky únosné. Místnosti, konverzace, weby, komunity a texty, kde člověk nemusí hned křičet, aby byl slyšet, kde se dá mluvit tiše a přesto ne neurčitě, kde něha nemusí být dekorace a přesnost nemusí být chladná. Velké platformy často chtějí rychlost, reakci, výkon, jasnou identitu, něco, co se dá okamžitě pochopit, sdílet, zařadit a případně nepochopit ve velkém. Já mám raději prostor, kde věta nemusí přijít s omluvou za to, že trvala déle. Psaní mi dává možnost být veřejná bez toho, abych byla celá veřejnosti k dispozici.

Tohle je možná jeden z důvodů, proč mě psaní uklidňuje. Ne proto, že by bylo vždycky bezpečné. Text umí být dost nebezpečný. Jakmile něco pojmenujete, už se nemůžete úplně tvářit, že to neexistuje. Ale pořád je v něm určitá spravedlnost. Text nevyžaduje, abych měla správný výraz v obličeji, nepřerušuje mě, nečeká, že budu zábavná hned, dovolí mi vrátit se, dovolí mi říct: ne, takhle ne, ještě jednou, přesněji. Možná právě proto mě děsí lidé, kteří jsou si vždycky jistí okamžitě. Já jim to někdy závidím, ale nevěřím tomu. Jak může mít člověk názor dřív, než se ho věc stihla dotknout? Jak může odpovědět, aniž by si nejdřív všiml, odkud v něm ta odpověď vychází?

Samozřejmě, někdy je rychlost nutná. Někdy je potřeba říct ano, ne, dost, pryč, teď. Neobhajuji nerozhodnost jako životní styl, ani z pomalosti nedělám ctnost jen proto, že mi vyhovuje. Jen si myslím, že ne všechno, co je pomalé, je slabé. Některé věci jsou pomalé, protože jsou živé. A některé živé věci se bojí příliš prudkého světla. Dlouho jsem si myslela, že psaní je hlavně o schopnosti formulovat. Dnes si myslím, že je spíš o schopnosti vydržet nejasnost dost dlouho na to, aby z ní nevznikla lež. Protože rychlá věta může být velmi elegantní a přitom úplně cizí. Člověk může znít přesvědčivě a přitom jen opakovat nejbližší dostupnou verzi sebe sama. Já nechci být nejbližší dostupná verze sebe sama. Chci být ta, která prošla přes ticho a vrátila se s něčím, za co se nemusí hned omlouvat.

To neznamená, že každý text je moudrý. Prosím vás. Některé texty jsou jen sofistikovanější forma toho, že mi něco nedalo spát. Některé jsou poznámky, kterým jsem omylem dovolila obout si boty a odejít mezi lidi. Některé jsou pokusy, některé malé mapy, některé jen věta, která nechtěla zůstat sama v poznámkách. A některé jsou možná jen způsob, jak si ověřit, že nejsem jediná, kdo má v sobě víc odstavců než odpovědí. Ale i to má pro mě smysl, protože psaní není jen způsob, jak něco říct ostatním. Je to způsob, jak zjistit, co jsem si vlastně celou dobu říkala sama. Někdy se poznám až ve větě, kterou jsem neplánovala napsat.

To je na psaní krásné a trochu otravné. Člověk si sedne s pocitem, že bude psát o internetu, a najednou je tam matka. Chce psát o jazyce, a najednou je tam dětství. Chce napsat lehký text o introverzi, a najednou se mu pod rukama objeví celý systém obrany, touhy, paměti a několika romantických omylů, které by bylo milosrdné nejmenovat, ale nemilosrdné úplně nevyužít. Text má někdy víc odvahy než člověk. Nebo možná jen méně společenských zábran. V outernetu se často upravuji dřív, než promluvím. Ne proto, že bych lhala, ale protože tělo reaguje na místnost, na tón, na hierarchii, na to, kdo sedí naproti, na to, jestli je bezpečné být přesná a jestli přesnost někoho zraní, otráví, pobaví, nebo přiměje vysvětlovat mi mě samotnou.

Psaní mi dovoluje tu opatrnost nezahodit, ale proměnit ji v pozornost. To je rozdíl. Nechci psát bezohledně. Nechci ze sebe ani z druhých dělat materiál jen proto, že materiál se dobře čte. Ne každá vzpomínka je veřejná, ne každý člověk, který prošel mým životem, se přihlásil k účasti v mém literárním vývoji, i když někteří by si za své výkony možná zasloužili krátkou recenzi. Ale chci si dovolit říkat pravdu tam, kde ji říct můžu. Ne celou, ne surovou, ne jako výlev, ale jako pečlivě položený předmět na stůl: tady je, podívej se, pokud chceš, nemusíš ho vlastnit.

Možná to souvisí i s tím, že nejsem člověk, který by se chtěl celý vysvětlit. Některé části sebe chci ukázat, některé jen naznačit, některé nechat být, protože ne všechno, co je pravdivé, musí být veřejné. A některé věci prostě nejsou připravené opustit místnost. To není stud. To je péče. Soukromí pro mě není zmizení; je to tvar. Je to způsob, jak rozhodnout, co ze mě může ven a co ještě potřebuje zůstat uvnitř, ne proto, že by to bylo špatné, ale protože to je živé. A živé věci se nevynášejí ven jen proto, že je zrovna dobré světlo.

V tomhle mi psaní vyhovuje víc než běžná konverzace. Konverzace má rytmus, který často patří oběma lidem, místnosti, náladě, únavě, počasí, hladu a tomu, jestli někdo zrovna pije třetí kávu na prázdný žaludek. Text má taky rytmus, ale ten si můžu víc hlídat. Můžu se zastavit, vrátit větu zpátky, odstranit ostrost, která byla jen únavou, a nechat ostrost, která byla pravdou. Můžu si všimnout, kdy se snažím být vtipná místo upřímná, i když ideální je samozřejmě obojí. Myslím, že velká část mého psaní vzniká právě v tom napětí mezi vážností a ironií. Když je člověk příliš vážný, hrozí, že začne znít jako vlastní pomník. Když je příliš ironický, hrozí, že se nikdy nedotkne ničeho opravdového. Já se snažím stát někde mezi, mít dost něhy na to, abych něco nezničila jen proto, že to umím pojmenovat, a dost humoru na to, abych se nezačala brát jako národní kulturní dědictví vlastního smutku.

To je jemná rovnováha. Někdy mi vyjde, někdy ne, někdy vznikne text, někdy jen tweet, někdy jen poznámka, která zní ve dvě ráno geniálně a v deset dopoledne jako důkaz, že telefon by měl mít po půlnoci rodičovskou kontrolu. Ale i to patří k věci, protože psaní není jen hotový článek. Psaní je i to, co se děje před ním: malé pohyby pozornosti, věty v poznámkách, rozdělané začátky, slova, která si odložím, protože ještě nevím, kam patří, screenshoty, reakce, krátké statusy, dlouhé odstavce, které se nakonec nikam nevejdou. Všechno to neviditelné přemisťování vnitřního nábytku, než si člověk konečně může sednout a říct: ano, tady by ta věta mohla chvíli bydlet.

Bluesky je v tomhle zajímavé právě tím, že je někde mezi poznámkou a publikováním. Je veřejné, ale ne monumentální; rychlé, ale ne vždycky prázdné; ležérní, ale občas až podezřele přesné. Někdo něco napíše, pustí to ven, a já najednou cítím, že na to chci reagovat. Ne za tři týdny v eseji, ne po čtyřech kolech sebereflexe, ale teď, malou větou, vtipem, doplňkem, nesouhlasem, pohlazením, poznámkou, která se možná rozpadne za hodinu, ale v tu chvíli je pravdivá. Tohle je pro mě nové cvičení: být spontánní bez toho, abych byla bezhlavá; být přímá bez toho, abych byla hrubá; být viditelná bez toho, abych se stala dostupnou všem; být v kontaktu bez toho, abych se musela rozpustit v cizím rytmu.

Možná je to i způsob, jak se učím, že ne každá moje reakce musí být finální verze mě samotné. To je úleva, protože někdy mám pocit, že svět zachází s každou větou jako s přiznáním, jako by člověk nemohl něco zkusit říct, aniž by tím navždy vyhlásil definitivní stanovisko vlastní duše. Já nechci žít v režimu tiskové mluvčí svého nitra. Někdy chci jen napsat něco, co je pravdivé v daném okamžiku. Někdy chci být ostrá, někdy jemná, někdy vtipná, někdy trochu nespravedlivá, ale opravitelná. Někdy chci pustit ven větu a nechat ji dýchat, než z ní udělám zákon.

Dlouhé psaní mi dává prostor k přesnosti. Krátké psaní mi dává prostor k odvaze. A mezi tím se možná učím nebát se tolik sebe v přítomném čase.

Píšu, protože některé pravdy ve mně neumí stát rovně, dokud se neopřou o větu.

Možná právě proto mám ráda psaní víc než okamžité mluvení. Ve větě je prostor. Dá se v ní udělat malý krok stranou, přiznat nejistota, aniž by člověk vypadal, že se rozpadá, být vtipná a vážná zároveň, což je mimochodem jedna z mála forem lidské důstojnosti, kterým opravdu věřím. Když píšu, nemusím si vybrat mezi něhou a ironií, mezi soukromím a viditelností, mezi tím být srozumitelná a tím zůstat trochu vlastní. Můžu být přesná, aniž bych byla tvrdá. Můžu být měkká, aniž bych se změnila v dekoraci. Můžu říct, že jsem introvert, aniž by to znamenalo, že jsem tichá krabička s čajem a sociální úzkostí uvnitř.

Introverze pro mě není estetika. Není to svíčka, deka a kniha u okna, i když proti tomu samozřejmě jako civilizovaná osoba nic zásadního nenamítám. Je to spíš způsob zpracování světa. Můj vnitřní provoz není prázdný jen proto, že nemá zapnutý reproduktor. Když mlčím, často se toho uvnitř děje hodně, jen to ještě nemá export. A možná proto tolik miluji moment, kdy export konečně proběhne, kdy něco, co bylo dlouho jen pocit, dostane větu, kdy se nejasnost zmenší natolik, že se dá vzít do ruky, kdy zjistím, že jsem nebyla zmatená proto, že bych neměla co říct, ale proto, že jsem měla říct něco přesnějšího, než se vešlo do první reakce.

Tohle je pro mě jedna z největších radostí psaní. Ne publikování, ne reakce, ne to, že někdo klikne, přečte, pochválí, nesouhlasí, sdílí, uloží, nebo se tváří, že text četl, i když reaguje jen na název. To všechno je vedlejší, příjemné, někdy legrační, někdy děsivé, ale vedlejší. Největší radost je ten moment uvnitř, kdy věta zapadne. Jako když člověk dlouho hledá správný klíč, už je mu trapné, že stojí před vlastními dveřmi tak dlouho, a pak to najednou cvakne. Ano. Tohle. Ne protože je to dokonalé, ale protože je to moje.

Možná proto mě tolik dojímá, když někdo řekne, že se v nějaké větě poznal. Ne proto, že bych chtěla být univerzální. To slovo je mi podezřelé. Univerzální věci často vznikají tak, že se z nich odstraní všechno, co bylo příliš konkrétní. Já mám raději opačný pohyb: být konkrétní tak poctivě, až se v tom někdo jiný může najít bez toho, aby nás to muselo udělat stejnými. To je pro mě psaní. Ne křik, ne značka, ne neustálá dostupnost, ne důkaz, že existuji. Spíš malý, trpělivý způsob, jak říct: takhle nějak to ve mně vypadá, když na mě nikdo nespěchá.

A jestli to někdy zní klidně, není to proto, že bych byla vždycky klidná. Je to proto, že text už prošel místy, kde klid ještě nebyl. Prošel zmatkem, studem, podrážděním, něhou, pozdním pochopením, touhou něco vymazat a pak to přece jen nechat, protože právě tam byla pravda. Klid v textu není absence bouře. Někdy je to jen bouře, která se naučila gramatiku. To možná zní příliš vznešeně na člověka, který mezitím píše na internet poznámky o kávě, jídle, lidech, kteří by neměli mít přístup k mikrofonu, a vlastních drobných sociálních selháních, ale já si nemyslím, že je v tom rozpor. Velké věci se málokdy ukážou jako velké. Často se schovávají v malých větách, v drobných reakcích, v tom, co nás pobaví víc, než by mělo, nebo dojme bez varování.

Psaní mi dovoluje tyhle malé věci brát vážně, aniž bych z nich dělala kult. A dovoluje mi nebýt jen jednou verzí sebe. Můžu být introvert a zároveň reagovat rychle. Můžu být opatrná a zároveň občas skočit do krátkého intenzivního úletu, který nevedl do budoucnosti, ale zato měl lepší dramaturgii než některé vztahy. Můžu mít ráda klid a zároveň milovat okamžik, kdy někdo ven pustí větu a já na ni chci odpovědět. Můžu být někdo, kdo si všechno dlouho promýšlí, a zároveň někdo, kdo občas napíše přesně to, co si myslí, protože názor už dávno existoval, jen čekal na povolení vyjít ven.

Možná právě tohle je pro mě nejzajímavější: ne vybrat si mezi pomalostí a spontánností, ale naučit se, kdy která patří mně. Pomalost mi pomáhá nelhat. Spontánnost mi pomáhá nezmizet. A psaní je místo, kde se tyhle dvě věci mohou potkat, aniž by se jedna musela omluvit druhé. Když píšu dlouhý text, dávám si čas. Když reaguji krátce, dávám si odvahu. Když mlčím, možná ještě nevím. Když vtipkuji, možná už vím příliš dobře. Když se vracím k jedné větě desetkrát, není to posedlost. Dobře, někdy je. Ale často je to jen snaha nenechat z věci odejít přesnost.

A když něco pustím ven, chci mít pocit, že jsem to nevyhodila z okna jen proto, že už mě tížilo to nést. Chci, aby to šlo ven samo, ve správný moment, nebo alespoň v moment, který je dostatečně pravdivý na to, aby unesl riziko veřejnosti. Protože každé psaní je trochu riziko. I to malé, i vtip, i poznámka, i článek o tom, proč ráda píšu. Člověk si může říkat, že jen skládá slova, ale ve skutečnosti tím občas prozradí víc, než plánoval: čeho se bojí, co ho uklidňuje, kde je jeho tempo, jaký druh blízkosti ho láká, jaký druh tlaku ho zmenšuje, jaký druh svobody ho ještě děsí.

Já se třeba bojím spontánnosti. Ne tak, že bych ji odmítala, spíš kolem ní chodím jako kolem psa, který vypadá krásně, ale nejsem si jistá, jestli mě nekousne. Někdy mě kousl. Někdy ne. Někdy se nechal pohladit a na pár hodin jsem si připadala jako člověk, který má tělo, odvahu a přítomný čas. To jsou vzácné chvíle. Ne vždycky dlouhodobé, ne vždycky rozumné, ne vždycky použitelné jako základ stabilního života, což je škoda, protože některé věci by si zasloužily alespoň krátkodobý pronájem v lepší části paměti. Ale byly moje. A možná jsem si díky nim uvědomila, že spontánnost nemusí znamenat ztrátu sebe. Někdy je to jen jiný způsob, jak se k sobě dostat rychleji, ne přes analýzu, ne přes formulaci, ne přes deset odstavců, ale přes okamžik, který se stane dřív, než ho člověk stihne obhájit.

To je pro mě těžké. Ale možná dobré. Protože kdybych všechno nechala jen na svém pomalém vnitřním procesu, možná bych byla přesnější, ale méně živá. A kdybych všechno nechala jen na spontánnosti, byla bych možná živější, ale také pravděpodobně v mnohem komplikovanějších poznámkách pod čarou. Takže hledám střed. Ne zlatý, to zní příliš hezky. Spíš funkční. Takový střed, kde člověk může být opatrný, aniž by byl zavřený, a otevřený, aniž by se stal průchozím pro každého. Psaní mi ten střed pomáhá stavět, větu po větě, reakci po reakci, text po textu, někdy i trapně, někdy i příliš dlouze, někdy s pocitem, že jsem měla skončit o tři odstavce dřív, ale tak to dopadá, když introvertovi dáte prostor a nikdo ho nepřeruší.

Možná je to vlastně nejupřímnější odpověď na otázku, proč ráda píšu. Protože mě nikdo nepřeruší dřív, než se dostanu k tomu, co jsem opravdu chtěla říct. V životě se to stává pořád. Něco začnu, někdo mi skočí do řeči, situace se změní, přijde jiný tón, jiný člověk, jiná povinnost, jiná verze mě. Myšlenka se stáhne zpátky. Řeknu něco jednoduššího, bezpečnějšího, kratšího, společensky použitelnějšího. A pak doma zjistím, že to, co jsem neřekla, bylo vlastně důležitější. Text na mě čeká. To je velká věc. Čeká i tehdy, když já nevím. Čeká, když se vrátím. Čeká, když škrtám. Čeká, když se pokusím o krásnou větu a vyjde mi jen polished personal brand něco, co zní jako člověk, který se příliš snaží být literární. Čeká, když jsem ostrá. Čeká, když změknu. Čeká, když si uvědomím, že celý odstavec nebyl myšlenka, ale obranný mechanismus s interpunkcí.

A někdy mě pustí dál.

Takže ano, ráda píšu. Ráda píšu, protože nemusím být okamžitá. Protože v textu smím přijít pozdě a přesto přesně. Protože věta mi dává čas být upřímná bez toho, aby mě někdo přerušil. Protože některé odpovědi ve mně potřebují nejdřív najít světlo, které je nespálí. Ráda píšu, protože nejsem jen to, co ze mě vyjde pod tlakem. Nejsem jen první reakce, nejsem jen sociálně použitelná odpověď, nejsem jen člověk, který v outernetu občas zpanikaří a v internetu občas působí sebejistěji, než se cítí. Jsem i to, co přijde později. To, co se vrátí. To, co se opraví. To, co si dovolí být přesnější.

A ráda píšu i proto, že mě psaní učí pouštět věci ven. Pomalu, když potřebují čas. Rychle, když už jsou připravené. Vtipně, když by vážnost byla nesnesitelná. Něžně, když by ironie byla zbabělost. Ostře, když už bylo dost mlhy. A někdy úplně obyčejně, protože ne každá pravda potřebuje obřad. V outernetu se ode mě často čeká, že budu vědět hned. Já většinou nevím hned. Ale když mi dáte ticho, trochu času a prázdnou stránku, možná se nakonec dozvím něco, co jsem celou dobu věděla. A když mi dáte Bluesky, trochu odvahy a cizí větu, která si o reakci vyloženě říká, možná se to dozvím rychleji, než bych čekala.

Což je pro mě pořád trochu děsivé.

Ale možná právě proto to stojí za to.