Když se den dělí na sprchy

První věc, kterou jsem si tady musela přestat namlouvat, byla, že vedro je počasí. Počasí je něco, o čem se mluví ráno, co se zkontroluje v aplikaci, přecení v konverzaci, podcení při oblékání a potom se z toho udělá společenské téma. V Česku se vedro často chová jako událost. Lidé ho komentují, jako by přišlo na návštěvu bez ohlášení. Jako by se za pár hodin zase omluvilo, odešlo a vrátilo nám normální život. Tady je to jiné. Tady vedro nepřichází. Tady prostě je.

To neznamená, že je příjemné. Neznamená to ani, že si na něj člověk automaticky zvykne jen proto, že se rozhodne být rozumný. Spíš postupně pochopí, že se tady s horkem nebojuje stejným způsobem, jakým se doma bojuje s krátkou vlnou veder. V Česku je extrémní teplo často epizoda, anomálie, pár dnů, kdy se všichni trochu zlobí na počasí, tramvaje, kanceláře, asfalt a vlastní šatník. Tady je to součást roku. Má svoje rytmy, svoje pravidla, svoje malé návody, které nejsou napsané nikde, ale lidé je znají tělem.

Není to dramatické. Nezní u toho hudba. Nikdo nemusí stát ve dveřích a říct, že právě začíná tropická kapitola. Spíš se jednoho rána probudíte, sáhnete po telefonu, zjistíte, že i ten je na dotek nějak moc živý, a pochopíte, že všechno, co jste si o vlastním tempu mysleli, bude potřeba přepočítat. Ne proto, že byste selhali. Prostě proto, že prostředí má vlastní logiku.

Nejdřív jsem se tomu samozřejmě snažila vzdorovat důstojně, protože člověk má vždycky nějakou představu o sobě. Jak vypadá, jak chodí, jak působí, jak zvládá věci. Já jsem si zjevně myslela, že jsem bytost složená z vůle, poznámek, kofeinu, vlasů a několika docela stabilních názorů na soukromí. Tělo mě velmi rychle opravilo.

Ukázalo se, že jsem také bytost složená z vody, soli, pokožky, mokrých vlasů, unavených stehen, zpomalené chůze a velmi upřímné potřeby najít stín dřív, než začnu filozofovat o sounáležitosti. Některé pravdy nejsou existenciální. Některé jsou prostě fyziologické. A přesto se mi na tom líbí právě tohle. Vedro je nezdvořilé v tom, že člověku bere iluzi oddělenosti. Doma, v chladnějším vzduchu, se dá docela dlouho předstírat, že tělo je něco jako nosič osobnosti. Něco, co člověk oblékne, upraví, trochu unaví, trochu potlačí, trochu vyfotí, trochu přehlédne. Ve vlhkém horku se tahle dohoda rozpadá. Tělo přestane být pozadí. Najednou je první, kdo má názor.

Má názor na látku, na délku cesty, na tempo chůze, na to, jestli si opravdu potřebuju vzít s sebou další věc, i na to, jestli je káva dobrý nápad, nebo jen esteticky přesvědčivá forma sebepoškozování. Má názor na to, jestli budu dneska člověk, který něco dokazuje, nebo člověk, který se napije vody a sedne si. Má názor i na boty, což jsem si začala uvědomovat častěji, než jsem plánovala. Některé dny se prostě obuju, protože musím. Jiné dny se moje tělo chová, jako by boty byly evropská formalita, kterou sem někdo omylem dovezl spolu s představou, že člověk má být za všech okolností připravený vyjít mezi lidi.

Bosé nohy jsou tady častější, než jsem si myslela. Ne jako póza, ne jako něžná estetika venkovského života, ne jako obsah pro něčí fantazii. Prostě jako praktický stav. Doma. Na prahu. Na dlažbě. U dveří. Po sprše. Při cestě pro vodu. V těch několika metrech mezi místnostmi, kde by obouvání bylo směšně přehnané. V horku se i chodidla stávají součástí termoregulace a člověk najednou začne chápat, že komfort se neskládá z velkých rozhodnutí, ale z drobných úlev, které by v jiném počasí ani nestály za větu.

Tohle je překvapivě intimní poznání. Ne intimní ve smyslu skandálním. Spíš ve smyslu přesném. Tělo se vrací k jednoduššímu provozu. Kůže chce dýchat, vlasy chtějí zůstat mokré, chodidla chtějí cítit chladnější podlahu, ramena chtějí méně látky, hlava chce stín a celý člověk chce přestat vyjednávat se světem o tom, zda jeho pohodlí vypadá dostatečně slušně.

Doma bych některé teploty asi brala jako konec civilizace. Tady vidím, že civilizace se nezhroutí. Jen se přesune do stínu, k vodě, k ventilátoru, k pomalejšímu tempu a k trochu jinému pojetí dne. To je možná první praktická lekce: všechno se dá zvládnout, ale ne vždy stejnou rychlostí, ve stejném oblečení a se stejnou představou o výkonu. Lidé nežijí v horku proto, že by ho porazili. Žijí v něm, protože se naučili neplýtvat silami na zbytečný boj.

To poslední je překvapivě těžká lekce, protože velká část dospělého života je postavená na drobném ignorování těla. Ještě chvíli. Ještě jeden úkol. Ještě jedna zpráva. Ještě jedna odpověď. Ještě chvíli budu vypadat normálně. Ještě chvíli nebudu potřebovat pauzu. Ještě chvíli se budu tvářit, že jsem elegantně funkční. Ještě chvíli zůstanu oblečená způsobem, který dává smysl společensky, i když už nedává smysl fyzicky. Ještě chvíli budu mít boty, protože člověk přece nemůže pořád chodit bosky jako někdo, kdo se vzdal civilizace. Jenže civilizace je v některých teplotách dost přeceňovaný koncept.

Tropické vedro pro tohle nemá pochopení. Ne v krutém smyslu. Spíš v praktickém. Jako starší žena v kuchyni, která vás neposlouchá, když říkáte, že nemáte hlad, a stejně vám nandá rýži, protože ví svoje. Tady se tělo neptá, jestli se to hodí do plánu. Prostě oznámí, že plán bude jiný. A čím dřív člověk přestane brát tuhle změnu plánu jako osobní porážku, tím snesitelnější den začne být.

Den se potom skládá z malých strategií. Ze sprchy, která není wellness, ale infrastruktura. Z mokrých vlasů, které člověk přestane považovat za nedokončený stav. Z trička, které se nevybírá podle nálady, ale podle toho, jestli přežije cestu ven a zpátky. Z vody ve sklenici. Z vody v lahvi. Z vody na zápěstí. Z vody jako z nejméně poetické a nejdůležitější věci na světě.

Sprcha se stane interpunkcí dne. Ranní sprcha. Sprcha po cestě ven. Sprcha po návratu. Sprcha, kterou si dáte, protože už se nechcete rozhodovat. Sprcha, která není očista ve velkém symbolickém smyslu, ale velmi konkrétní návrat do snesitelnosti. Voda dopadne na kůži a na chvíli se všechno zjednoduší. Není třeba být hluboká. Stačí být mokrá a vděčná. Někdy se mi zdá, že v tomhle klimatu není sprcha konec nějakého stavu, ale jen krátká dohoda s realitou. Dobře, říká voda. Ještě chvíli to půjde.

A potom přichází ta zvláštní, úplně obyčejná chvíle po sprše, která v chladnějším klimatu skoro neexistuje tak dlouho. Člověk se neutře a hned neoblékne do další vrstvy reality. Někdy prostě zůstane v ručníku. Ne proto, že by se z toho dělala scéna. Ne proto, že by to mělo být svůdné, zajímavé, provokativní nebo jakkoli určeno někomu dalšímu. Prostě proto, že je soukromí, vlhko, horko, tělo ještě schne a obléct se hned po sprše někdy působí jako administrativní chyba.

Tohle je jedna z věcí, které se těžko vysvětlují lidem, kteří v každém tělesném rozhodnutí ženy hledají sdělení. Jenže ne všechno je sdělení. Někdy je ručník jen přechodný stav mezi vodou a oblečením. Někdy je to nejrozumnější kus látky v celém domě. Někdy je člověk po sprše ještě půl hodiny zabalený, protože ho nic netlačí do další verze sebe sama. Není potřeba se hned vracet do formátu „připravená osoba“. Není potřeba okamžitě vypadat, jako by se den znovu rozběhl. Tělo má chvíli meziprostor. A ten meziprostor je překvapivě laskavý.

Podle toho, kolik mám soukromí a co mě ještě čeká, se někdy stane, že v tom ručníku zůstanu docela dlouho. Sednu si, napiju se, odpovím na zprávu, podívám se z okna, nechám vlasy kapat do ručníku místo toho, abych z toho dělala projekt. Jindy, když je soukromí úplné a ven už nemusím, nedává ručník smysl ani jako kompromis. Tělo je čisté, vzduch je teplý, látka překáží, pokožka chce prostě dýchat. Není v tom žádná póza. Není v tom odvaha žádné velké gesto. Je to stejná logika, jako když si člověk sundá boty, protože je doma. Efektivita není performance. Pohodlí není výzva. Soukromí není pozvánka.

Možná právě tady se pro mě spojují dvě věci, které se zvenku někdy pletou: tělesnost a dostupnost. Člověk může být tělesný, aniž by se nabízel. Může být doma v ručníku, aniž by z toho dělal obraz. Může být bosý, aniž by to mělo symbolizovat svobodu, zranitelnost, smyslnost nebo cokoli dalšího, co si do toho někdo potřebuje promítnout. Může prostě chodit bosky, protože podlaha je chladnější než vzduch. Může prostě zůstat po sprše bez oblečení, protože ho nikdo nevidí, nic ho nečeká a oblékat se jen proto, aby byl člověk připravený na hypotetický pohled, je zvláštní druh vnitřního dohledu.

Tahle poslední věc mě zajímá čím dál víc. Nejen fyzicky, ale i psychologicky. Kolik věcí děláme, i když jsme sami, protože jsme si zvykli být pozorovaní? Kolik vrstev si necháváme na sobě, protože svět naučil hlavně ženy, že jejich tělo je vždycky potenciálně veřejná informace? Kolikrát se člověk upraví ne proto, že chce, ale protože má v sobě zabudovaného malého správce cizích interpretací? V horku se ten správce rychle unaví. Sedí někde v koutě, dramaticky ovívá vlastní morálku a já mám konečně chvíli klid.

Nechci z toho dělat filozofii těla bez oblečení. Bylo by příliš snadné vzít něco obyčejného a nafouknout to do velké teze o svobodě. Ve skutečnosti je to mnohem méně vznešené. Někdy jsem prostě po sprše, mám mokré vlasy, bosé nohy na podlaze, ručník někde poblíž, telefon na stole, ventilátor běží a já se rozhodnu, že se do ničeho dalšího zatím nevracím. Ne do oblečení. Ne do role. Ne do připravenosti. Ne do té malé každodenní verze sebe, která má působit srozumitelně pro svět.

A na tom je něco úlevného. Ne radikálního. Ne skandálního. Jen úlevného. Protože tělo bez úkolu je vzácnější, než by mělo být. Obvykle po něm něco chceme. Aby vypadalo. Aby vydrželo. Aby se vešlo. Aby bylo reprezentativní, přijatelné, přiměřené, nenápadné, dost hezké, ale ne příliš vyzývavé, dost upravené, ale ne posedlé vzhledem, dost ženské, ale ne směšně dekorativní, dost praktické, ale ne zanedbané. Tělo má plnit tolik protichůdných zadání, že chvíle, kdy jen schne po sprše a nic se po něm nechce, působí skoro jako malá milost.

Bosé nohy do toho patří nenápadně. Nejsou pointa, ale vracejí mě k zemi doslova. V Česku jsem je vnímala víc jako domácí pohodlí, někdy jako náladu, někdy jako drobnou estetiku léta, někdy jako něco, čeho si člověk všimne až na fotce. Tady jsou praktičtější. Dlažba, práh, chladnější roh místnosti, prach u dveří, voda po sprše. Chodidla poznávají dům jinak než oči. Vědí, kde je podlaha příjemnější, kde se drží teplo, kde se dá na chvíli stát bez přemýšlení. Je to malý, tělesný druh orientace, který jsem podcenila.

Možná je to tím, že horko zkracuje vzdálenost mezi člověkem a prostředím. V chladnějším počasí se svět potkává s oblečením dřív než s kůží. Tady se dotýká rychleji. Vzduch se lepí na ramena, vlhkost sedí ve vlasech, podlaha mluví přes chodidla, voda se z těla odpařuje pomaleji, než by si člověk přál. Nic není úplně oddělené. Člověk není jen v místě. Místo je trochu na něm. A právě v tomhle se ukazuje, že přizpůsobení není slabost. Je to schopnost číst prostředí dřív, než vás donutí křičet.

A možná právě proto se některé hranice stanou důležitějšími. Když je tělo fyzicky víc přítomné, soukromí přestane být abstraktní hodnota. Není to jen otázka hesel, profilů, uzamčených účtů, bezpečnějších zařízení a toho, co kdo může dohledat. Je to i otázka dveří, oken, závěsů, ručníku, toho, kdo je doma, kdo může vejít, co je ještě moje a co už by se pod cizím pohledem změnilo ve scénu. Soukromí není jen digitální. Je to velmi stará, velmi tělesná věc.

Proto si dávám pozor na rozdíl mezi tím, co prožívám, a tím, co ukazuju. To, že o něčem píšu, neznamená, že to odevzdávám. To, že něco pojmenuju, neznamená, že to patří publiku. Některé věci se dají napsat právě proto, že zůstanou chráněné. Můžu napsat, že po sprše někdy zůstanu dlouho v ručníku, aniž bych z toho udělala obraz. Můžu napsat, že doma chodím častěji bosky, aniž bych někomu nabídla detail k vlastnění. Můžu napsat, že někdy nepotřebuju ani ten ručník, protože jsem sama a je horko, aniž by se z obyčejného soukromí stala veřejná fantazie.

Tohle je pro mě důležité: ne všechno, co je pravda, je obsah. Některé pravdy jsou jen součástí toho, jak člověk žije. Jsou příliš malé na přiznání a příliš normální na tajemství. Patří do textu ne proto, že jsou šokující, ale protože ukazují, jak vypadá každodennost bez zbytečného překladu do slušnějšího jazyka. Někdy se člověk po sprše neoblékne hned. Někdy chodí bosky. Někdy sedí ve vlastním pokoji tak, jak mu tělo zrovna dovolí existovat. Konec poznámky. Žádná morální panika. Žádná pozvánka k debatě.

Možná mi na tom záleží právě proto, že ženské tělo má zvláštní smůlu v tom, jak rychle je čteno cizíma očima. I praktické rozhodnutí se umí změnit v interpretaci. Krátké oblečení může být pohodlí, ale někdo ho uvidí jako signál. Bosé nohy mohou být úleva, ale někdo je promění v estetiku. Mokré vlasy mohou znamenat jen to, že byla sprcha, ale internet má neuvěřitelný talent přidělovat věcem úmysl. A tělo v soukromí, ta úplně nejbanálnější domácí verze těla, se v cizí představivosti často stane něčím, čím nikdy nebyla.

To je únavné. Ne tragické. Jen únavné. Protože člověk si potom začne v hlavě preventivně vysvětlovat i věci, které by vysvětlovat neměl. Jsem doma. Je vedro. Sprchovala jsem se. Nic se neděje. Jsem bosá, protože je to příjemnější. Mám ručník, protože ještě schnu. Nemám ho, protože ho nepotřebuju. A přesto existuje svět, ve kterém by bylo potřeba dodat poznámku pod čarou, že to není svádění, obsah, nabídka, rebelie ani rozpad morálky. Je to prostě tělo v místnosti, kde mu nikdo zrovna nic nechce.

Vedro se nemusí porazit. Stačí se s ním naučit žít.

Možná právě proto je na tomhle klimatu něco osvobozujícího. Ne v romantickém cestovatelském smyslu, kde se člověk někam přesune a najednou najde sám sebe mezi palmami, miskou nudlí a esteticky vhodným západem slunce. Tohle nemám ráda. Země nejsou terapeutické pomůcky. Vietnam není kulisa pro moje evropské sebepoznání, ani odpověď na všechny otázky, které jsem si přivezla. Je to normální místo. Krásné, hlučné, horké, únavné, laskavé, nepraktické, praktické, matoucí, všední. Místo, kde lidé vstávají, pracují, vaří, opravují věci, hádají se, smějí se, nakupují, čekají, posílají zprávy, přenášejí židle, zalévají rostliny a řeší úplně stejné malé nepříjemnosti jako kdekoli jinde, jen v jiném vzduchu.

A možná právě tahle všednost je pro mě důležitější než jakýkoli velký návratový příběh. Když se mluví o diaspoře, často se od člověka čeká nějaká dramatická věta. Něco o kořenech. Něco o domově. Něco o tom, že se kruh uzavřel. Jenže kruhy se v reálném životě většinou neuzavírají tak pěkně. Spíš se trochu rozmažou potem, někde se ohnou, někde ztratí tvar a člověk si během toho musí najít místo, kde uschne ručník.

Můj vztah k Vietnamu není čistý příběh. Není to návrat někoho, kdo přesně ví, kam patří. Není to ani návštěva někoho, kdo si všechno prohlíží zvenku. Je to něco mezi. A možná právě proto moje tělo reaguje dřív než moje hlava. Hlava pořád hledá slova. Tělo už ví, že se má pomaleji zvedat, víc pít, nehádat se s vlhkostí, nepředstírat, že má pod kontrolou věci, které pod kontrolou nejsou.

Často se mi zdá, že tělo v takovém prostředí začne vést vlastní malý archiv. Ne archiv velkých rodinných příběhů, ale archiv dotyků a teplot. Jaká byla podlaha ráno. Jaký byl vzduch před deštěm. Kdy začaly vlasy znovu vlhnout, i když už byly skoro suché. Kde jsem nechala ručník. Kolikrát jsem se za den napila. Kdy jsem se přestala snažit sedět způsobem, který vypadá hezky, a prostě jsem seděla způsobem, který mi dovolil existovat. Kdy jsem zjistila, že bosé nohy na chladnější dlažbě umí být přesvědčivější argument než jakákoli aplikace na počasí.

🗒️ Malá poznámka k vedru: Někdy není adaptace velké rozhodnutí. Někdy je to jen sklenice vody navíc, pomalejší chůze, stažené vlasy, méně vrstev, druhá sprcha, chvíle v ručníku, bosé nohy na podlaze a schopnost neudělat z vlastní únavy charakterovou vadu.

Tohle je na každodennosti nejvíc podceňované. Nevypráví se snadno. Nemá jasný oblouk. Není v ní dost dramatu pro lidi, kteří čekají proměnu. Ale právě v ní se nejčastěji ukáže, jestli někde opravdu žijete, nebo jen sbíráte dojmy. Žít někde znamená začít si všímat nudných věcí. Kde se dá koupit voda. Kdy je lepší nejít ven. Která část dne je ještě milosrdná. Jak dlouho schne prádlo, když vzduch sám působí jako mokrý ručník. Které tričko odpustí pot. Kdy už není únava psychická, ale čistě tepelná. Kde v domě je nejmenší peklo. Kde je podlaha nejchladnější. Které místo u dveří je dobré na dvě minuty bosého stání, než se člověk rozhodne, co dál.

To jsou věci, které se do velkých příběhů nevejdou. Ale možná právě proto jim věřím víc. Každodennost má zvláštní schopnost zbavit člověka falešných verzí sebe sama. Ne najednou, ne slavnostně, ale drobnými praktickými opravami. Tohle si neber, v tomhle se uvaříš. Tudy nechoď, tam není stín. Teď nepřemýšlej, napij se. Teď se neoblékej, stejně se za pět minut budeš chtít převléct. Teď si sedni. Teď nech nohy na zemi. Teď nech tělo být tělem.

V posledních letech jsem si zvykla být opatrná s tím, co ze sebe dávám ven. Ne proto, že bych chtěla zmizet. Spíš proto, že nechci být dostupná ve špatném tvaru. Soukromí pro mě není nepřítomnost. Je to hranice. A tělo je jedna z prvních hranic, které člověk má, i když se svět často tváří, že na ni má nárok. Ve vedru je tahle hranice zvláštně zranitelná. Člověk je fyzicky víc přítomný. Kůže je vidět, únava je vidět, vlasy neposlouchají, obličej se leskne, oblečení se lepí, všechno je méně uhlazené. Tělo přestane být projekt a začne být počasím samo o sobě.

A když je tělo víc přítomné, svět ho chce někdy víc komentovat. To je možná část, kterou nemám ráda. Ne proto, že bych se za tělo styděla, ale protože nechci, aby každá jeho praktická volba musela procházet cizím výkladem. Když jdu bosky po domě, není to kapitola o přirozenosti. Když po sprše zůstanu v ručníku, není to scéna. Když si ho potom sundám, protože jsem sama a je pořád horko, není to přiznání. Když si vezmu lehčí oblečení, není to veřejné hlasování o mém charakteru. Je zvláštní, kolik energie člověk někdy spotřebuje jen na obranu obyčejnosti.

Dřív bych se za to možná víc omlouvala. Nebo bych se snažila vypadat, že to zvládám elegantněji. Teď se mi stále častěji zdá, že elegance je někdy jen dražší forma popírání. Nechci tím říct, že jsem se stala moudrou osobou, která sedí ve stínu a přijímá realitu s klidem lotosového květu. Většinu času jsem pořád jen člověk, který si dramaticky povzdechne, napije se, zkontroluje telefon, zjistí, že telefon je taky unavený, a jde se znovu osprchovat. Ale něco se posouvá.

Méně se hádám s tím, že tělo něco potřebuje. Méně se snažím udělat z nepohodlí osobní selhání. Méně věřím představě, že hodnota dne se pozná podle toho, kolik jsem toho stihla. V některých teplotách je i obyčejné fungování docela slušný výkon. A někdy je největší praktičnost dne právě v tom, že po sprše nikam nespěchám, nic nepředvádím, nikoho nepřesvědčuju, jen nechávám tělo chvíli existovat bez úkolu.

Možná se právě tady nejvíc pozná rozdíl mezi životem a obrazem života. Obraz potřebuje okamžik, kompozici, důvod. Život potřebuje ručník, vodu, stín, nabitý telefon, něco k jídlu, chladnější podlahu a možnost nebýt pořád připravený na pohled. Obraz chce, aby bosé nohy něco znamenaly. Život ví, že někdy prostě nechcete mít na sobě pantofle. Obraz chce, aby mokré vlasy byly nálada. Život ví, že jste si prostě nestihli nebo nechtěli sušit hlavu. Obraz chce, aby tělo bylo čitelné. Život je naštěstí často mnohem méně ochotný spolupracovat.

A možná to je celé. Ne velká proměna. Ne poetické smíření. Ne čistý závěr. Jen tělo, které si zvyká. Hlava, která dobíhá později. Sprcha jako čárka uprostřed dne. Ventilátor jako tichý spojenec. Voda na stole. Ručník někde poblíž, pokud je potřeba. Bosé nohy na podlaze častěji, než jsem si myslela. Rýže, která se už dělá. A já, pořád stejná, jen o něco méně ochotná předstírat, že člověk má být nad věcí, když je venku tolik stupňů, že i myšlenky chodí pomaleji.

A jestli jste doma, v bezpečí, ve svém prostoru a nikdo po vás zrovna nic nechce, možná se taky nemusíte hned vracet do formátu „připravený člověk“. Někdy stačí zavřít dveře, napít se vody, nechat ramena klesnout, chodidla na podlaze a tělo chvíli existovat bez úkolu.

Nebojte se trochu povolit. Doma nemusíte být pořád reprezentativní. Stačí být svoje.