Český problém jménem Tomio Okamura

Existují politici, které nemám ráda, politici, jejichž názory považuji za hloupé, nebezpečné nebo prostě jen trapné. A potom je Tomio Okamura, u kterého mám při téměř každém veřejném vystoupení pocit, že mi někdo položil na žaludek mokrý hadr. Není to jen nesouhlas ani obyčejné politické rozčilení, které člověk vyřeší tím, že zanadává na obrazovku, zavře článek a jde si uvařit kávu. U něj je v tom něco osobnějšího. Něco, co se mi zachytí o vlastní obličej, vlastní původ a zkušenost s tím, že v českém prostředí můžete mluvit dokonale česky, narodit se tady, vyrůstat tady, žít tady celý život a stejně se vás někdo zeptá, odkud jste doopravdy. Jsem vietnamsko-česká žena. Tomio Okamura má jiný rodinný příběh, jinou zkušenost a pochází z úplně jiné části Asie. Nesdílíme komunitu, kulturu ani identitu. Asie není jedna velká země a lidé s podobně neevropskou tváří nejsou jedna rozšířená rodina. Neměla bych tedy mít žádný důvod cítit se za něj trapněji než za kteréhokoli jiného českého politika. A přesto ten pocit občas přijde.

Ne proto, že by mi něco dlužil jako člověk s asijskými kořeny. Nečekám, že každý příslušník menšiny musí být automaticky hodný, progresivní a solidární. To by byla jen jiná forma předsudku, tentokrát zabalená do pozitivního očekávání. Menšinový člověk nemusí být morálně dokonalejší než většina, aby měl právo existovat. Nemusíme být neustále nejlepší verzí lidstva, abychom si zasloužili normální zacházení. Jenže u Okamury nejde o obyčejnou lidskou nedokonalost. Jde o člověka, který velmi dobře zná pocit, že nikam úplně nezapadá, a přesto vybudoval značnou část své politické kariéry na rozhodování, kdo další nemá zapadat. Narodil se v Tokiu, část dětství prožil v Československu a část v Japonsku. Veřejně popisoval šikanu kvůli svému vzhledu i zkušenost člověka, který byl na jednom místě příliš asijský a na druhém zase málo japonský. Jeho životopis obsahuje také těžké období v dětském domově. Není tedy člověkem, kterému by někdo musel složitě vysvětlovat, co dokáže odmítnutí, pocit nepatřičnosti nebo pohled, který vás označí za cizího ještě předtím, než promluvíte. Právě proto je jeho pozdější politická volba tak odpudivá. Nejde o to, že by měl kvůli svému původu povinnost být lepším člověkem. Jde o to, že zkušenost, která mohla vést k citlivosti vůči podobnému zacházení, obrátil v politický nástroj proti druhým.

Nejvíc mě neděsí představa, že Tomio Okamura zapomněl, jaké je být označen za cizího. Mnohem horší je možnost, že si to pamatuje dost dobře na to, aby přesně věděl, jak ten pocit vyvolat v někom jiném.

Bylo by jednoduché tvrdit, že zradil svůj původ. Jenže původ není politická smlouva. Člověk se nenarodí s povinností zastávat určitý soubor názorů jen proto, že má rodinné kořeny v Asii. Neexistuje jedna správná asijská politika, stejně jako neexistuje jedna správná česká, vietnamská nebo japonská osobnost. Okamura nezradil Asii. Ta mu nepatří a on ji nereprezentuje. Promarnil ale možnost vzít vlastní zkušenost s odmítnutím a rozpoznat díky ní, jak snadno lze podobný mechanismus používat proti ostatním. Někteří lidé, kteří byli dlouho považováni za cizí, nezačnou zpochybňovat systém, jenž je vylučoval. Místo toho se mu snaží dokázat, že oni mezi ty problematické cizince nepatří. Přijmou jeho pravidla, naučí se jeho jazyk a co nejvýrazněji se odliší od těch, kteří zůstali venku. Vzniká tiché rozdělení na přijatelnou a nepřijatelnou menšinu. Na člověka, který pracuje, nestěžuje si a je vděčný, a na toho druhého, jenž údajně bere, požaduje a odmítá se přizpůsobit. Většina si potom může spokojeně říct, že předsudky nemá. Vždyť přece přijala tohoto jednoho člověka.

Právě tady se z Okamurova původu stává účinné alibi. Jeho tvář funguje jako ochranný štít pro politiku, která jiné tváře proměňuje v hrozbu. Když podobné věci říká člověk s japonským příjmením a vlastní zkušeností s rasismem, část publika může získat pocit, že to vlastně xenofobie být nemůže. Nemusí přitom otevřeně tvrdit, že každý muslim, migrant nebo Rom je nebezpečný. Stačí jednotlivé skupiny dlouhodobě spojovat se stejnými obrazy. Muslimové s kulturním ohrožením, migranti s násilím, Romové se zneužíváním sociálního systému, queer lidé s rozkladem rodiny a Ukrajinci s účtem, který už prý odmítáme platit. Konkrétní lidé se ztratí a zůstane jen kolektivní podezření. U muslimů šel Okamura už před lety tak daleko, že podporoval bojkot muslimských podniků, mluvil o venčení prasat v okolí mešit a tvrdil, že každý koupený kebab je dalším krokem k burkám. To není kritika náboženství ani odvážná debata o fundamentalismu, sekularismu nebo postavení žen. Je to veřejné ponižování lidí na základě jejich předpokládané víry.

Kritizovat islám je samozřejmě legitimní. Stejně legitimní je kritizovat křesťanství, buddhismus nebo kteroukoli jinou víru či ideologii. Jenže mezi kritikou náboženských myšlenek a cíleným obtěžováním lidí, kteří k dané víře patří nebo tak jen vypadají, existuje docela dobře viditelná hranice. Okamurova rétorika tuto hranici pravidelně překračuje. Z obyčejného člověka se v ní stává zástupce obrovského imaginárního plánu. Už to není prodavač, sousedka, student nebo lékařka. Je to muslim, migrant nebo člen jiné vhodně vybrané skupiny, a tím je jeho role v příběhu předem rozhodnutá. Taková politika je zároveň mimořádně pohodlná, protože nemusí nic složitě řešit. Nemusí stavět dostupné byty, napravovat zdravotnictví, zlepšovat pracovní podmínky ani vysvětlovat, proč lidé s běžnou výplatou ztrácejí pocit bezpečí. Stačí jejich nejistotu spojit s někým, kdo je dostatečně odlišný a nemá příliš velkou možnost se bránit. Jeho politika nenabízí řešení. Nabízí viníky. Viník musí být pokud možno snadno rozpoznatelný. Jiná barva kůže, jiný přízvuk, jiné jméno, víra nebo rodina se na billboardu zobrazují lépe než složitý rozbor ekonomiky. Strach se navíc šíří rychleji než vysvětlení a Okamura jej dokáže vydávat za zdravý rozum.

Podobný přístup je vidět i v jeho vyjadřování o romské historii. Když zpochybňoval podmínky v táboře v Letech, nešlo jen o nevinný spor nad přesností historického pojmu. Šlo o zmenšování utrpení skupiny, jejíž zkušenost byla v českém veřejném prostoru dlouho přehlížena nebo relativizována. Po podobném výroku obvykle následuje dobře známý proces. Nejprve se řekne něco krutého, potom přijdou kritické reakce a nakonec se začne vysvětlovat, že věta byla vytržena z kontextu, špatně pochopena nebo příliš doslovně vyložena. Původní obsah se postupně rozostří a do středu pozornosti se dostane politik, kterému údajně není dovoleno mluvit otevřeně. Je to spolehlivý model. Pokud výrok projde bez většího odporu, posune hranici přijatelného. Pokud vyvolá kritiku, lze ji použít jako důkaz, že systém umlčuje nepohodlné názory. Skoro obdivuhodně efektivní, kdyby to nebylo tak odporné.

Svoboda slova v Okamurově podání často působí jako výsada určená především jemu. On smí celé skupiny spojovat s nebezpečím, ale ostré pojmenování jeho vlastní politiky se rychle mění v údajnou cenzuru. Jenže svoboda projevu není právo na souhlas ani ochrana před reakcí. Politik smí něco říct a ostatní smějí stejně svobodně odpovědět, že jeho způsob komunikace považují za xenofobní, manipulativní nebo lidsky odporný. Když někdo používá muslimy jako strašáky, Romy jako symbol sociálního problému, migranty jako potenciální násilníky, queer rodiny jako hrozbu a Ukrajince jako finanční zátěž, nevidím v něm odvážného vlastence. Vidím politika, který pochopil, že strach se prodává lépe než složitost.

Okamurova představa národa není domov, do něhož člověk přirozeně patří. Připomíná spíš nekonečnou kontrolu, při níž musí někteří lidé znovu a znovu dokazovat, že jsou dostatečně slušní, pracovití, vděční a neviditelní.

Okamura je přitom sám důkazem, že češství nemá jednu tvář. Narodil se v Tokiu, má japonské rodinné kořeny, japonské příjmení a vzhled, kvůli kterému podle vlastních slov zažíval rasistickou šikanu. Přesto se dostal až do nejvyšších pater české politiky. Mohla by to být silná ukázka toho, že člověk nemusí odpovídat úzké představě českého vzhledu, aby byl plnohodnotnou součástí této země. Že národní identita není krevní skupina, odstín kůže ani tvar očí. Jenže Okamura svou přítomnost na vrcholu nepoužívá k rozšíření představy o tom, kdo všechno může být Čech. Spíš vytváří stále užší podmínky, podle nichž je člověk přijatelný pouze tehdy, pokud se správně chová, nestěžuje si, nepůsobí příliš cize a nepožaduje od společnosti něco, co většina nechce slyšet.

Migrant může být přijatelný, když pracuje a nikdy nepotřebuje pomoc. Queer člověk, pokud nežádá stejná práva. Rom, pokud se předem distancuje od všech ostatních Romů. Ukrajinec, pokud je vděčný, nenápadný a pokud možno levný. Člověk z menšiny zkrátka smí patřit, dokud svou přítomností nenarušuje pohodlí většiny. To není rovnoprávnost. Je to podmíněné přijetí a nabídka, podle níž vás možná nechají uvnitř, pokud pomůžete držet někoho jiného venku. Právě tady se můj osobní pocit studu komplikuje. Když vidím Okamuru mluvit, někdy mám potřebu okamžitě zdůraznit, že s ním nemám nic společného. Že vietnamská komunita není jako on, že lidé s asijskými kořeny nejsou automaticky konzervativní nacionalisté a že jeho názory nereprezentují nikoho kromě něj a jeho politického okolí.

Jenže proč bych to vlastně měla dokazovat? Bílí Češi nemusí po každém skandálu bílého českého politika ujišťovat veřejnost, že ho osobně neznají a nesdílejí s ním názory. Nikdo po nich nechce, aby se kolektivně omlouvali za každého rasistu, podvodníka nebo extremistu podobné barvy kůže. Menšinový člověk však často cítí, že reprezentuje i ve chvíli, kdy o to nikdy nestál. Jeden úspěšný Vietnamec se stane důkazem pracovitosti celé komunity, jeden problematický zase důkazem její špatné integrace. Jedna asijská žena má zastupovat všechny ostatní a jeden Tomio Okamura může sloužit jako argument, že český nacionalismus přece nemůže být xenofobní, když jeho nejviditelnější představitel není etnicky jednoznačný. Tuhle logiku odmítám. Okamurova politika není moje ostuda jen proto, že máme oba asijské kořeny. Je to jeho rozhodnutí a český politický problém.

Mohu ale cítit stud z toho, že společnost jeho metodu tak dlouho odměňuje. Z toho, jak snadno dokáže krutost vydávat za upřímnost a ponižování za odvahu říkat věci bez obalu. Z toho, že se jednoduchost automaticky považuje za pravdivost a nedostatek empatie za známku pevného charakteru. Být hrubý přitom není totéž jako být statečný. Politik, který na každý složitý problém najde nějakou slabší skupinu obyvatel, není hlasem lidí proti mocným. Je jen schopným překladatelem frustrace do nenávisti. Obavy z cen, bydlení, budoucnosti, války nebo ztráty jistot jsou skutečné. Jejich příčiny ale bývají složité a často souvisejí s rozhodnutími lidí, institucí a firem, které mají opravdovou moc. Mnohem jednodušší je nabídnout veřejnosti náhradního viníka, který je viditelný, zranitelný a politicky levný.

Jednou je to člověk v azylovém zařízení, podruhé romská rodina, muslimský obchod, ukrajinská matka, queer pár nebo nezisková organizace. Někdo, koho lze ukázat na plakátu a kdo nemá rozpočet politické strany ani pravidelný přístup do televizních studií. V tom spočívá celé kouzlo Okamurovy politiky. Kope směrem dolů, ale prodává to jako vzpouru proti elitám.

Nemyslím si, že Tomio Okamura selhal jako člověk s asijskými kořeny. Selhal jako politik, který poznal vyloučení, dostal možnost podobný mechanismus zpochybnit a místo toho z něj vytvořil zdroj moci.

Nechci z něj dělat psychologickou případovou studii. Nevím, co se mu odehrává v hlavě, a jeho těžké dětství nedává nikomu právo vymýšlet diagnózy na dálku. Trauma není univerzální vysvětlení všeho, co člověk v dospělosti udělá. Zkušenost s rasismem také automaticky nevytváří empatii. Někdo díky vlastní bolesti rozpozná bolest druhého, někdo se naopak snaží co nejvíc přiblížit lidem, kteří jej kdysi odmítali. Dospělý politik ale není pouze výsledkem svého dětství. Je také výsledkem dlouhé řady vědomých rozhodnutí. U Okamury už dávno nejde o jeden nešťastný výrok nebo špatně formulovaný názor. Kolektivní obviňování, vytváření kulturních nepřátel a používání strachu jsou základem jeho politické metody.

Možná právě proto mě jeho vystupování tolik dráždí. Ne kvůli představě nějakého automatického asijského spojenectví, ale protože jeho vlastní zkušenost mu mohla poskytnout mimořádně přesné pochopení toho, jak snadno se z člověka stane cizinec. Znal pocit, kdy vás někdo posoudí podle obličeje, přízvuku nebo původu. Místo aby tento způsob uvažování odmítl, naučil se ho politicky používat a vybírat skupiny, na které bude namířen. Proto se za něj už nechci stydět jako vietnamsko-česká žena. Nechci si přivlastňovat cizí politiku jen proto, že české oko někdy hází všechny asijské tváře do stejné přihrádky. Tomio Okamura není moje reprezentace. Není mým vzdáleným politickým příbuzným a jeho slova nevypovídají nic o mně, mé matce, vietnamské komunitě ani lidech, kteří vyrůstají mezi různými kulturami.

Je to český politik. Velmi úspěšný český politik. A právě to je možná ta nepříjemnější pravda. Není cizím prvkem, který by do české politiky omylem zabloudil. Česká společnost ho zviditelnila, volila a poskytla mu prostor i moc. Jeho úspěch nevypovídá o tom, že by nerozuměl Česku. Spíš ukazuje, že velmi dobře pochopil jeho strachy, slabá místa a ochotu zaměňovat tvrdost za pravdu. Ví, kterých obav se dotknout, koho lze ponížit bez příliš velkého rizika a jak přesvědčit část veřejnosti, že ji chrání, přestože jí ve skutečnosti jen nabízí slabší lidi, na které může přenést svou frustraci. Nemusím se za něj stydět kvůli jeho původu ani kvůli svému. Mohu se ale stydět za společnost, ve které člověk s vlastní zkušeností vyloučení získal největší politickou odměnu za to, že dveře za sebou zavřel a začal rozhodovat, koho dalšího už dovnitř nepustíme.