Svatý text, špinavá práce

Než proti mně začnete pořádat hon na čarodějnice kvůli tomu, jak si vůbec dovoluju já, nějaká rýžojedka, sahat na vaši knihu, zkuste mě nejdřív vyslechnout. Potom se můžeme bavit. Klidně i hádat. Ale ideálně až ve chvíli, kdy bude jasné, že tady nejde o výsměch víře jako takové, ale o velmi konkrétní problém: o lidi, kteří se svatým písmem ohánějí tak dlouho, až z něj nakonec udělají jen elegantnější obušek na druhé.

Nejsem křesťanka, což je v některých debatách skoro výhoda. Nemám potřebu zachraňovat si vlastní tradici, nemusím uhlazovat její nepohodlné hrany a nemusím předstírat, že každé napětí v textu je jen nedorozumění, které vzniklo tím, že někdo málo četl, málo věřil nebo moc přemýšlel.

Můžu si prostě sednout, otevřít text a podívat se, co se s ním děje. Ne jen co je v něm napsané, ale hlavně co s ním dělají lidé, kteří se jím tak rádi ohánějí.

A tam začíná být zajímavě.

Protože velmi často nejde o Bibli. Jde o moc nad tím, kdo smí říct: tohle je doslovné a tohle už je jen dobový kontext. Když se text hodí na odsouzení queer lidí, je najednou jasný, věčný, neměnný a skoro svítí neonem. Když se stejný kánon ozve u otroctví, mlčení žen, rozvodu, násilí nebo víry bez skutků, najednou se otevře celá dílna hermeneutiky. Vytáhne se historický kontext, řečtina, hebrejština, kulturní prostředí, žánr, adresát, lokální situace, církevní tradice, duch evangelia a často i ten zvláštní argument, že „takhle se to samozřejmě myslet nemohlo“.

Samozřejmě. Protože teď by se to už nehodilo.

Problém není, že křesťané Bibli vykládají. Problém je, že někteří předstírají, že ji nevykládají vůbec.

To je podle mě jádro celé věci. Ne to, že existuje výklad. Bez výkladu nejde číst skoro nic starého, natož text, který vznikal v jiném jazyce, jiné kultuře, jiné představě o těle, rodině, moci, otroctví, ženách, manželství a božském řádu. Výklad je normální. Nutný. Lidský. Jenže pak by bylo fér přiznat, že ve chvíli, kdy někdo řekne „Bible jasně říká“, často ve skutečnosti říká: moje tradice mě naučila číst tenhle verš takhle a jiné verše raději nechat ležet potichu vedle.

A právě tam se mi rozpadá ona póza morální jistoty.

Levitikus se velmi rád vytahuje, když je potřeba ukázat na homosexuální vztahy. Tam se najednou starozákonní text hodí. Tam je najednou „Boží řád“. Jenže ten stejný svět zákonů a pravidel obsahuje pasáže, se kterými moderní křesťan většinou nechce stát na plakátu. Třeba ty o otrocích, o tom, kdo může být vlastněn, zděděn a držen jako majetek. A najednou se nám doslovnost rozplyne. Najednou je to starověk. Najednou je to regulace, ne schválení. Najednou se musí číst „v celku Písma“.

Dobře. Čtěme tedy v celku Písma. Ale čtěme tak všechno, ne jen to, co by nám jinak pokazilo dojem z vlastní svatosti.

Stejný problém je u Nového zákona. Ten se často používá jako čistší, měkčí, „už přece ne starozákonní“ základ křesťanské morálky. Jenže ani Nový zákon není moderní liberální leták s Ježíšem na titulce. Najdeme tam texty, kde mají otroci poslouchat své pány. Najdeme tam Pavlovy a pseudopavlovské pasáže, které se používají proti ženám ve vedení a proti jejich autoritě. Najdeme tam velmi přísná slova o rozvodu. Najdeme tam Jakuba, který dovede docela nepříjemně zkomplikovat pohodlnou protestantskou větu o samotné víře.

A teď nemluvím o tom, že každý křesťan musí být otrokář, misogyn nebo odpůrce rozvedených lidí. Právě naopak. Mluvím o tom, že většina současných křesťanů už dávno morálně ví, že otroctví je zlo, že ženy nejsou méněcenné, že rozvod někdy může být záchrana života a že lidskou důstojnost nejde odvodit jen z toho, kolik veršů na koho vytáhneme.

To je dobře.

Jenže pak by bylo hezké mít trochu pokory, když se mluví o queer lidech. Protože tam se najednou ta moderní morální citlivost podezřele často vypíná. Tam se někteří vracejí k doslovnosti s energií člověka, který nikdy v životě nic neinterpretoval. Tam se z jinakosti udělá smrtelný problém, i když samotné texty, které se k tomu používají, jsou mnohem složitější než nedělní komentář pod cizím příspěvkem.

Když se Levitikus hodí proti gejům, je věčný. Když se ozve při otroctví, je najednou jen starověk.

Aby bylo jasno: netvrdím, že Bible o sexualitě neříká vůbec nic. To by byla zase jiná forma pohodlného čtení. Tvrdím, že mezi starověkým textem a současným odsouzením konkrétních živých lidí je dlouhá cesta. Na té cestě stojí překlad, kultura, jazyk, představa o přirozenosti, mocenské vztahy, patriarchát, dobová sexualita, otázka vykořisťování a také fakt, že moderní kategorie sexuální orientace není totéž co starověké představy o těle a vášni.

Jestli někdo z takového materiálu udělá jednoduché „Bůh tě takhle nechce“, není to čistá Bible. Je to výběr. A velmi často i projekce.

Mě na tom neuráží víra. Víra jako taková mě neuráží vůbec. Znám lidi, kteří věří tiše, laskavě a bez potřeby udělat z cizího života veřejnou soudní síň. Vadí mi až ta chvíle, kdy se někdo postaví na vlastní nejistotu, obloží ji verši a začne ji vydávat za Boží hlas. Vadí mi člověk, který neumí nést vlastní strach z jinakosti, a tak ho přeloží do jazyka hříchu. Vadí mi zbožnost, která se tváří jako pravda, ale chová se jako kulturní panika.

A nejvíc mi vadí ta asymetrie.

Když queer člověk řekne: možná ten text není tak jednoduchý, slyší, že si ohýbá Bibli podle sebe. Když konzervativní věřící ignoruje nepohodlné pasáže o otroctví, ženách, rozvodu nebo násilí, najednou „čte v kontextu“. Když my čteme mezi řádky, je to relativismus. Když oni čtou mezi řádky, je to moudrost tradice. Když my vezmeme něco doslova, jsme prý primitivní. Když oni vezmou něco doslova, je to věrnost Písmu.

To není konzistence. To je monopol na výklad.

Kde by dnes stál Ježíš

A ano, myslím to velmi konkrétně: kdyby Ježíš žil dnes, myslím, že by byl na Pride pochodu. Stejně jako já.

Ne proto, že by se z evangelií dal udělat duhový merch. Ne proto, že by Ježíš potřeboval profilovku s filtrem, slogan na transparentu a hezkou fotku do stories. Ale proto, že v evangeliích opakovaně stojí tam, kde ho zbožní lidé nečekají. U lidí, kteří byli označení za nečisté, nepohodlné, společensky podezřelé nebo morálně problematické. U těch, kterým slušní náboženští muži uměli velmi rychle vysvětlit, proč na ně Bůh nemá mít čas.

Tohle se dá samozřejmě donekonečna uhlazovat. Může se říct, že Ježíš přece „hříšníky přijímal, ale neschvaloval hřích“. To je jedna z těch vět, které znějí hluboce hlavně do chvíle, než si všimneme, jak často se používají jako elegantnější verze odmítnutí. Přijmu tě, ale jen jako projekt. Přijmu tě, ale jen pokud budeš důkazem mé milosti. Přijmu tě, ale ne tak, abych musel změnit svůj pohled na tebe.

Jenže Ježíš v evangeliích nepůsobí jako někdo, kdo by kolem zranitelných lidí nejdřív stavěl administrativu podmínek. Nepůsobí jako někdo, kdo by se potřeboval ujistit, že setkání s člověkem nepoškodí jeho reputaci u náboženských autorit. Právě naopak. Jeho problémem znovu a znovu nejsou lidé na okraji. Jeho problémem jsou ti, kteří si z víry udělali mechanismus třídění lidí na přijatelné a nepřijatelné.

A proto mi přijde skoro absurdní, když se dnes někteří křesťané tváří, že by Ježíš stál někde stranou Pride pochodu s rukama založenýma na prsou a čekal, až mu projde kolem dostatečně kajícná menšina. Já si ho tam umím představit úplně jinak. Ne jako maskota. Ne jako plakát. Ale jako někoho, kdo by se díval hlavně na ty, které náboženský jazyk už roky učí, že jejich láska je problém, jejich tělo je problém, jejich touha po domově je problém a jejich existence je teologická komplikace.

A možná by se potom otočil spíš k těm, kteří si přišli hlídat čistotu z chodníku.

Protože Pride není jen párty, i když se to tak velmi rádo karikuje. Pride je také veřejná připomínka toho, že spousta lidí musela přežít rodiny, školy, kostely, komentáře, kazatele, psychické násilí, „dobře míněné“ rady, konverzní fantazie a roky života v pocitu, že se musí omluvit za to, že vůbec existují. A jestli je v evangeliích nějaký opakující se pohyb, pak je to právě pohyb k člověku, který byl z náboženské slušnosti vytlačen ven.

Ježíš by podle mě nestál u brány a nekontroloval, kdo je dost čistý. Stál by u těch, kterým čistotní lidé zavřeli dveře.

To neznamená, že si Ježíše můžu jednoduše přivlastnit pro každou svou politickou intuici. To by byla stejná chyba, jakou vyčítám druhým. Ale pokud se už máme ptát, kde by dnes stál, tak bych nezačínala u nejhlasitějších obránců pořádku. Začala bych u těch, kteří byli z toho pořádku vyhnáni.

U queer teenagera, který se bojí doma říct pravdu. U ženy, které někdo vysvětlil, že její role je mlčet. U rozvedeného člověka, který odešel ne proto, že si neváží manželství, ale proto, že si konečně začal vážit vlastního života. U člověka, který slyšel tolik náboženských slov o lásce, až přestal věřit, že některé z nich může patřit i jemu.

A možná právě proto je pro některé lidi představa Ježíše na Pride tak nesnesitelná. Ne proto, že by byla směšná. Ale proto, že by jim vzala monopol. Najednou by nebylo tak snadné tvrdit, že Bůh stojí automaticky na straně těch, kteří mají verše, instituce a kulturní většinu. Najednou by se museli ptát, jestli náhodou nestojí spíš u těch, na které se jejich verše používají jako kámen.

Já samozřejmě nejsem Ježíšův tiskový odbor. Díkybohu, to by byla velmi zvláštní kariérní odbočka. Ale když už se někteří lidé tak rádi ptají, co by Ježíš schválil, možná by se mohli nejdřív zeptat, ke komu by si sedl. Komu by věnoval čas. Koho by nechal promluvit. A komu by naopak řekl, že z víry udělal břemeno, které sám nenese.

Protože jestli Ježíš něco v evangeliích opakovaně nesnáší, není to lidská křehkost. Je to zbožné pokrytectví.

A proto ano. Kdyby žil dnes, umím si ho představit na Pride. Ne na alegorickém voze jako influencer spásy, ale někde v davu, u lidí, kterým bylo příliš dlouho vysvětlováno, že Bůh je miluje jen pod podmínkou, že se nejdřív zmenší.

A já bych tam stála taky.

📎 Malá poznámka: tenhle text není útok na každého věřícího. Je to útok na typ zbožnosti, která chce mít vždycky poslední slovo, ale nikdy nechce přiznat vlastní výběr. Víra, která umí říct „tady nevím“, mě nezajímá jako terč. Víra, která říká „tady nevím, ale tebe stejně odsoudím“, už ano.

Možná by celé debatě pomohlo, kdyby se přestalo hrát divadlo na čisté čtení. Nikdo nečte čistě. Každý čte z nějakého místa. Z rodiny, tradice, bolesti, jazyka, strachu, vzdělání, autority, komunity, traumatu, touhy po řádu nebo touhy nebýt znovu ponížen. Já taky nečtu z prázdna. Čtu jako někdo, komu je podezřelé, když se z textu udělá zbraň hlavně proti těm, kdo mají nejméně prostoru se bránit.

Ale právě proto nechci předstírat neutralitu. Radši přiznám, že mi jde o důstojnost. O to, aby se z člověka nestal problém jen proto, že něčí výklad potřebuje nepřítele. O to, aby se svaté písmo nepoužívalo jako elegantnější forma společenského odporu k jinakosti. O to, aby se neříkalo „Bůh řekl“, když by přesnější bylo: mně je to nepříjemné a našel jsem si na to verš.

Protože to je možná největší trik náboženského moralizování. Vlastní odpor se přestane tvářit jako odpor. Začne se tvářit jako poslušnost.

A potom už se člověk nemusí ptát, proč ho cizí láska rozčiluje. Nemusí zkoumat, proč ho cizí tělo ohrožuje. Nemusí přiznat, že jeho „pravda“ je někdy jen strach, který si oblékl slavnostnější jazyk. Stačí ukázat na verš. Stačí říct „Písmo“. Stačí se schovat za Boha tak dokonale, že už není vidět vlastní malost.

Jenže Bible není kouzelný štít proti pokrytectví. Pokud něco, sama je plná varování před lidmi, kteří si z náboženství udělali divadlo čistoty. Před těmi, kdo zatěžují druhé břemeny, ale sami se jich ani nedotknou. Před těmi, kdo vidí třísku v cizím oku a vlastní trám si mezitím zařídí jako bytový doplněk.

Ano, to poslední je moje parafráze. Ale pointa je myslím dost biblická.

Nechci po křesťanech, aby přestali Bibli číst. Ať ji čtou. Ať ji čtou klidně vážněji než doteď. Ale ať přestanou předstírat, že jejich výklad není výklad. Ať přestanou dělat z doslovnosti nástroj, který vytáhnou jen tehdy, když míří na někoho jiného. Ať mají odvahu otevřít i ty texty, které nepasují na jejich plakát o rodině, řádu a morálce.

Protože pokud je Bible opravdu tak jasná, jak tvrdí, pak by se neměli bát ani těch míst, která jim kazí reputaci.

A pokud tak jasná není, pak by možná měli být opatrnější, když s ní chtějí někomu vysvětlit, proč jeho život nemá být přijatý.

Možná by to celé mohlo začít obyčejnou větou: vykládám si to takhle. Ne „Bůh tě odsuzuje“. Ne „Bible jasně říká“. Ne „pravda bolí“. Jen: takhle jsem se to naučil číst.

To by bylo méně majestátní. Méně neprůstřelné. Méně použitelné jako kladivo.

Ale možná o trochu poctivější.

A poctivost je zvláštní věc. Někdy je méně zbožná než velká slova. Ale bývá blíž pravdě.