Děkuju za místo. Teď si sednu rovně.

Narodit se do země, která vám později občas vysvětluje, že vás vlastně přijala, je zvláštní druh absurdity. Ne taková ta velká historická absurdita, která se dobře vyjímá v dokumentech a debatních pořadech, ale menší, každodenní, skoro domácí. Taková, která se vejde do otázky položené u pokladny, do poznámky ve škole, do komplimentu, po kterém člověk neví, jestli má poděkovat, nebo si jít na chvíli sednout do ticha. Vyrůstáte tady. Znáte počasí, školní jídelny, trapnost tělocviku, české pohádky, české úřady, českou ironii, českou schopnost proměnit každou situaci v lehce pasivně agresivní frontu. Víte, jak zní léto na sídlišti, déšť na zastávce, zimní bunda sušená na topení. Umíte se smát věcem, kterým by se cizinec možná nesmál, protože by nepochopil tu jemnou směs zoufalství a rezignace, ze které se u nás humor často vaří. A přesto se někdy stane, že do toho všeho přijde někdo s tváří objevitele a zeptá se vás, odkud vlastně jste.

Na té otázce by sama o sobě nemuselo být nic špatného. Lidé se ptají. Lidé jsou zvědaví. Lidé chtějí navázat rozhovor a někdy zkrátka neumějí najít dveře, tak vlezou oknem. Jenže u některých otázek není problém v jejich slovníku, ale v tom, co předpokládají. Když se mě někdo zeptá, odkud jsem, často tím nemyslí místo, kde jsem vyrostla, ale místo, kam si mě v hlavě už předem odsunul. Někdy nechce odpověď, chce potvrzení. Chce slyšet příběh, který mu bude sedět k mému obličeji. A když odpovím příliš jednoduše, například že jsem odsud, nastane drobný zásek, skoro neviditelná pauza. Taková ta pauza, ve které člověk pozná, že druhá strana čekala mapu, ne domov.

Tohle je zkušenost, která se dlouho tváří jako detail. Jeden rozhovor, jedna poznámka, jedna otázka, jeden kompliment, jedna věta u rodinného stolu někoho jiného. Člověk si říká, že o nic nejde. Že to přece nebylo myšleno zle. Že nemá být přecitlivělý. Že si to možná moc bere. Že v porovnání s tím, co nesli rodiče, je to skoro nic. A právě v tom je past. Protože mnoho věcí, které člověka postupně tvarují, nepřichází jako rána. Přichází jako kapání. Jako drobné posuny v tom, jak se učíte odpovídat, jak se učíte předcházet trapnosti druhých lidí, jak se učíte balit vlastní složitost do vět, které nebudou působit nevděčně. Časem nezjistíte jen to, že umíte vysvětlit, odkud je vaše rodina. Zjistíte, že umíte vysvětlit sebe tak, aby se místnost cítila pohodlněji než vy.

Děti migrantů se často naučí být překladateli dřív, než si to samy pojmenují. Nemyslím jen jazyk. Jazyk je někdy ta nejviditelnější část, skoro technická. Přeložit dopis, vysvětlit formulář, zavolat někam, kam rodič nechce volat, protože se bojí, že nebude rozumět, nebo že mu bude rozuměno špatně. Ale vedle toho existuje ještě jiný překlad, mnohem tišší a únavnější. Překládáte rodinu většinové společnosti, aby nevypadala příliš cizí. Překládáte většinovou společnost rodině, aby nevypadala příliš krutě. Překládáte svoje pocity do humoru, protože humor je společensky přijatelnější než zranění. Překládáte vztek do klidu, klid do slušnosti, slušnost do důkazu, že jste dobře vychovaná. A někde mezi tím se z vás stane člověk, který umí velmi přesně odhadnout, kolik pravdy se ještě vejde do jedné konverzace, aniž by začala kazit atmosféru.

Naše rodiče často obklopovala jiná pravidla. Ne vždy vyřčená, ale velmi přítomná. Buď vděčný. Buď pracovitý. Nevyčnívej víc, než je nutné. Neprovokuj. Uč se. Vydrž. Buď slušný. Nedělej ostudu. Nezatěžuj lidi tím, co stejně nepochopí. Když se něco stane, spolknout to a jít dál může být někdy strategie přežití, zvlášť když nemáte jistotu, peníze, jazyk, síť lidí, kteří by vás podrželi, ani společnost ochotnou slyšet vaši verzi příběhu. A já nechci tuhle generaci soudit z pohodlí slov, která mám i díky nim. Bylo by příliš jednoduché dnes říct, že měli mluvit víc, ozývat se víc, odmítat víc. Jenže odmítnutí je luxus, když máte kam spadnout. Když nemáte, často se z ticha stane nástroj. Ne krásný, ne zdravý, ale funkční.

Právě proto je naše generace v tak zvláštním postavení. Stojíme na práci, kterou jsme neodpracovali úplně sami, ale jejíž následky jsme zdědili v těle. Máme jazyk, který naši rodiče často neměli. Máme občanství, vzdělání, internet, slovník pro věci, které se v našich rodinách možná nikdy nevyslovily tak přímo. Umíme říct mikroagrese, reprezentace, hranice, trauma, asimilace, diaspora, i když některá z těch slov zní v běžném českém prostoru pořád trochu jako něco, co si člověk přinesl z amerického Twitteru a teď tím obtěžuje u nedělního oběda. Jenže pod těmi slovy nejsou trendy. Jsou situace, které tu byly dávno předtím, než jsme pro ně měli pohodlnou terminologii. To, že jsme je neuměli pojmenovat, neznamená, že se nestaly.

Vděčnost je v tom všem asi nejsložitější slovo. Sama o sobě je krásná. Umí být měkká, opravdová, pokorná v tom dobrém smyslu. Vděčnost za rodiče, kteří nesli víc, než nám řekli. Vděčnost za lidi, kteří pomohli, aniž by z toho dělali vlastní pomník. Vděčnost za možnost studovat, bydlet, psát, pohybovat se světem s větší lehkostí než ti před námi. Jenže vděčnost se dá také zneužít. Dá se proměnit v společenský obojek, který vypadá hezky, protože je vyrobený z hodnot. Dá se z ní udělat nástroj, kterým se lidem připomíná, že mají být rádi, že vůbec sedí u stolu, a nemají se příliš ptát, kdo ten stůl postavil, kdo u něj smí mluvit první a proč někteří lidé pořád sedí tak trochu na kraji.

Vděčnost má smysl jen tehdy, když člověku nebere hlas. Jakmile se z ní stane povinnost mlčet, už to není vděčnost, ale poslušnost v lepším oblečení. A děti migrantů tohle znají až příliš dobře. Ten zvláštní tlak být důkazem, že všechno dopadlo dobře. Že integrace funguje. Že rodičovská oběť měla smysl. Že tahle země umí přijímat, když se člověk dost snaží. Že když mluvíte dobře česky, vystudujete, pracujete, usmíváte se a občas uvaříte něco zajímavého, příběh může skončit šťastně a nikdo už nemusí otevírat nepříjemnější kapitoly. Jenže člověk není závěrečná zpráva o úspěšném projektu. Není tabulka. Není pozitivní příklad do panelové debaty. Není důkazní materiál.

Patřit pro mě neznamená být konečně přijatá. Patřit znamená, že už nemusím každou větu začínat důkazem, že si to zasloužím.

Tohle je možná místo, kde se naše generace začíná odchylovat. Ne proto, že bychom byli nevděční. Spíš proto, že už nechceme, aby se vděčnost zaměňovala za ticho. Můžeme milovat své rodiče a zároveň si přiznat, že některé jejich strategie přežití pro nás nejsou život. Můžeme si vážit toho, co udělali, a zároveň odmítnout nést dál každou úzkost, kterou museli spolknout. Můžeme chápat, proč se báli, a přesto nechceme, aby se strach stal rodinným dědictvím. To není zrada. Možná je to naopak nejhlubší forma pokračování: vzít to, co nám umožnili, a dojít s tím někam, kam oni nemohli.

Často přemýšlím o tom, jak se v rodinách jako ta moje předává láska. Ne vždycky slovy. Možná dokonce málokdy slovy. Láska může vypadat jako nakrájené ovoce, jako otázka, jestli jste jedla, jako tichá kontrola počasí, jako bunda položená ke dveřím, jako peníze podané bez komentáře, jako práce, která se nevypráví, protože by se při vyprávění možná konečně ukázalo, jak moc bolela. Někdy je to krásné. Někdy to člověka drží při životě. A někdy je to také způsob, jak se v rodině všechno důležité obejde, aniž by se o tom někdy opravdu mluvilo. Děti pak vyrůstají v prostředí, kde cítí mnoho, ale učí se říkat málo. Kde bezpečí existuje, ale ne vždy má jazyk. Kde péče může být obrovská, a přesto se člověk cítí osaměle v tom, co neumí vysvětlit.

A do toho přichází většinová společnost se svým vlastním očekáváním vděčnosti. Jako by nestačilo být vděčná doma, ještě je potřeba být vděčná navenek. Za přijetí. Za možnost. Za to, že lidé nejsou horší. Za to, že vám někdo řekne, že jste „úplně normální“, což má znít mile, ale v překladu to často znamená, že jste příjemně nenarušila jeho představu o světě. Za to, že vám někdo pochválí češtinu, i když je to jazyk, ve kterém jste se učila násobilku, psala slohovky, hádala se, mlčela, flirtovala, ztrácela se, nacházela se a možná i poprvé pochopila, že umíte být vtipná. Někdy mám pocit, že některé lidi zaskočí, když člověk s jinou tváří nevstoupí do češtiny jako host, ale jako někdo, kdo už dávno zná, kde vržou parkety.

Tohle není jen o slovech. Slova jsou dveře, ale za nimi je celé uspořádání místnosti. Když se někoho pořád ptáte, odkud je doopravdy, neptáte se jen na geografii. Připomínáte mu, že jeho první odpověď nebyla dostatečná. Když někoho chválíte za češtinu, kterou používá celý život, nechválíte jen jazyk. Připomínáte mu, že jste čekali něco jiného. Když z někoho děláte výjimku, i kdyby pozitivní, pořád ho vyjímáte. A když od dětí migrantů očekáváte nekonečnou trpělivost s tím, že se „lidé jen ptají“, žádáte po nich, aby donekonečna absorbovaly nešikovnost světa, který se často ani nesnaží být méně nešikovný.

Velká část téhle zkušenosti se odehrává v neviditelné práci. V tom, že člověk upravuje tón dřív, než promluví. Přemýšlí, jestli věta nebude znít moc tvrdě. Přidává smajlík, aby pravda měla měkčí hrany. Dává příklady, aby nepůsobil jako někdo, kdo obviňuje. Přiznává výjimky, vysvětluje kontext, předem uklidňuje, že samozřejmě ne všichni, samozřejmě ne vždy, samozřejmě chápe, samozřejmě ví, že to někdo myslel dobře. A než se dostane k jádru, polovina energie je pryč. Možná právě proto některé texty dětí migrantů vypadají na první pohled velmi klidně. Ten klid ale nemusí znamenat, že uvnitř není vztek. Může znamenat, že vztek musel projít tolika filtry, aby byl konečně čitelný pro lidi, kteří se bojí všeho, co nezní jako prosba.

Já už ale nechci psát jen prosby. Nechci, aby každá moje věta byla zabalená tak opatrně, že se v ní nakonec ztratí důvod, proč vznikla. Nechci být příjemnější verze zkušenosti, která ve skutečnosti příjemná vždycky nebyla. Nechci být ta, která vysvětlí rasismus dost jemně na to, aby se u toho nikdo necítil obviněný, diasporu dost poeticky na to, aby to nebylo politické, a rodinné ticho dost hezky na to, aby se nemuselo mluvit o tom, jaké stopy zanechalo. Některé věci si zaslouží jemnost. Některé si zaslouží přesnost. A některé si zaslouží, aby člověk konečně nepředstíral, že byly menší, než byly.

Nechci tím říct, že hněv je cíl. Hněv je spíš signál. Někdy velmi užitečný, někdy velmi únavný, někdy nepřesný, ale málokdy úplně náhodný. Když člověk vyrostl mezi očekáváním vděčnosti a požadavkem reprezentovat něco většího než sebe, hněv může být první moment, kdy si uvědomí, že jeho hranice vůbec existují. Že není povinen odpovídat na každou otázku. Že nemusí pokaždé dělat kulturní servis. Že nemusí být vždy dobrý příklad. Že jeho hodnota neleží v tom, jak dobře zvládá být přijatelný. Někdy je hněv jen důstojnost, která se po letech přestala tvářit jako trpělivost.

V češtině se často cení schopnost „nebrat se moc vážně“. Mám tu vlastnost ráda, dokud není používána jako zbraň proti všemu, co by si vážnost zasloužilo. Humor dokáže zachránit místnost. Dokáže uvolnit tělo. Dokáže přenést věci, které by bez něj zůstaly ležet příliš těžké. Jenže existuje rozdíl mezi humorem, který si člověk vybere, a humorem, který se od něj očekává jako důkaz, že není problém. Některé vtipy nejsou most, ale zkouška. Sleduje se, jestli se zasmějete. Jestli unesete poznámku. Jestli potvrdíte, že jste „v pohodě“. A být v pohodě je v takových chvílích velmi drahé. Platí se za to kouskem sebeúcty, který na první pohled nevypadá důležitě, protože se utrácí po drobných.

Dlouho jsem si myslela, že síla znamená nenechat na sobě nic znát. Být pohotová. Umět odpovědět. Umět odlehčit. Umět se pousmát přesně tak, aby druhý člověk nemusel nést plnou váhu toho, co právě řekl. Dneska si myslím, že to byla jen jedna z forem přežití, a jako všechny formy přežití si zaslouží respekt, ale ne doživotní věrnost. Člověk může být vtipný a zároveň odmítnout stát se obsluhou cizí trapnosti. Může být laskavý a zároveň nepřevzít zodpovědnost za to, že se někdo jiný neumí chovat. Může být měkký, aniž by byl k dispozici. Může být doma, aniž by pokaždé nabízel komentovanou prohlídku svého původu.

Právě tady se pro mě obraz stolu stává důležitým. Stůl je obyčejná věc, možná až příliš obyčejná na velké metafory, ale možná právě proto funguje. U stolu se jí, mluví, mlčí, vyjednává, čeká, slaví, hádá, odpouští i předstírá, že se nic nestalo. U stolu se dá sedět sebevědomě, nebo tak opatrně, že se člověk skoro nedotýká vlastního místa. Naši rodiče často stáli spíš kolem stolu než u něj. V obchodech, kuchyních, skladech, provozech, za pulty, u pokladen, v místnostech, kde se jejich práce stávala pro ostatní pohodlím. Mnozí z nich si místo nevyjednali jazykem velkých idejí, ale tělem. Docházkou. Únavou. Opakováním. Tím, že vydrželi. A my jsme díky tomu mohli sedět jinak. Jenže sedět jinak neznamená sedět potichu.

Nechci být důkazem, že mě tahle země přijala. Chci být člověkem, který tu žil dost dlouho na to, aby ji mohl taky kritizovat.

Kritika domova je zvláštní věc, protože lidé ji často slyší jako odmítnutí. Jako nevděk. Jako povýšenost. Jako touhu ukázat, že člověk stojí mimo. Jenže já to vnímám skoro opačně. Kritizovat něco, na čem vám nezáleží, je většinou zbytečná námaha. Kritika může být forma vztahu, někdy dokonce forma péče, pokud nevychází z touhy ničit, ale z odmítnutí smířit se s tím, že některé věci mají zůstat navždy stejné jen proto, že už tak dlouho bolí. Domov není místo, o kterém se musí mluvit jen hezky. Domov je místo, kde by člověk měl mít právo říct, že mu něco vadí, aniž by mu někdo okamžitě naznačil, kde jsou dveře.

A možná právě tady je ten největší rozdíl mezi pouhou tolerancí a skutečným patřením. Tolerance často znamená: můžeš tady být, pokud příliš nenarušíš obraz, který o sobě máme. Patření znamená: můžeš tady být celý člověk, nejen ta část, která nám lichotí. Můžeš být vděčný i náročný. Můžeš mít rád český jazyk a zároveň v něm popsat, jak tě někdy česká společnost zraňuje. Můžeš být dítě své matky a zároveň nevědět, jestli chceš celý život nést stejnou míru oběti. Můžeš milovat jídlo, rodinu, tradice, vzpomínky, a přitom odmítnout být redukovaná na kuchyni, původ a „zajímavý příběh“. Můžeš říct děkuji, aniž by ses zmenšila.

Někdy mám pocit, že společnost má pro děti migrantů připravené jen dvě pohodlné role. Buď jsme vděčné důkazy úspěchu, nebo problém, který se nepovedl správně začlenit. Mezi tím je málo prostoru pro obyčejnou lidskost. Pro průměrnost. Pro chyby. Pro nálady. Pro nejednoznačnost. Pro to, že někdo může být chytrý v jedné věci a úplně nemožný v jiné, že může mluvit krásně a stejně někdy říct hloupost, že může být citlivý a zároveň protivný, že může být součástí menšiny a přitom nereprezentovat každý její aspekt. Většinovým lidem se často dovoluje být jednotlivci. Nám se jednotlivost přiděluje podmíněně, a i tehdy bývá křehká. Stačí špatná věta a najednou už nejste člověk, který měl špatný den. Jste kulturní symptom.

Tohle je obrovská, často neviditelná nespravedlnost. Ne ta nejkřiklavější, ne ta, která se snadno dokazuje, ale ta, která ovlivňuje způsob, jak člověk stojí ve světě. Když víte, že vaše chyba může být čtena jako chyba skupiny, začnete se hlídat. Když víte, že vaše únava může být vyložená jako nevděk, naučíte se ji skrývat. Když víte, že vaše hranice mohou působit jako arogance, začnete je vysvětlovat tak dlouho, až připomínají žádost o povolení. A když víte, že vaše existence je pro některé lidi pořád trochu otázka, můžete strávit roky tím, že odpovídáte, i když se vás nikdo nezeptal přímo.

Proto je pro mě věta o generaci, která už nechce jen děkovat za místo u stolu, tak silná. Není to odmítnutí vděčnosti. Je to odmítnutí scény, ve které je vděčnost jedinou povolenou replikou. Je to chvíle, kdy člověk pochopí, že rodičovská oběť nemá být klec, ale základ. Že děkovat neznamená přestat chtít. Že pokračovat v příběhu neznamená opakovat stejný tvar bolesti. Že jestli předchozí generace musela přežít, další generace si možná smí položit otázku, jak žít, aniž by jí někdo okamžitě připomněl, že přežití by mělo stačit.

🗒️ Malá poznámka: Vděčnost a důstojnost nejsou nepřátelé. Problém začíná ve chvíli, kdy někdo očekává, že za možnost být tady zaplatíme tím, že budeme navždy snadno stravitelní.

Možná je to celé také o právu nebýt vděčná esteticky. Protože i vděčnost má někdy předepsaný vzhled. Má být dojemná, skromná, inspirativní. Má ideálně potvrzovat krásný příběh o tom, jak tvrdá práce a otevřená společnost vytvořily harmonický výsledek. Jenže skutečná vděčnost může být mnohem složitější. Může v sobě mít lásku i vztek. Něhu i odpor. Smutek nad tím, co rodiče museli nést, i únavu z toho, že se to po nás pořád nějak žádá také. Může říct: vážím si toho, co jste udělali, a zároveň nechci žít jen jako památník vaší bolesti. Může říct: děkuji, že jste mi udělali místo, ale nechci na něm sedět tak opatrně, až mě z toho začne bolet celé tělo.

V rodinách se o tom někdy mluví těžko, protože jazyk dětí a jazyk rodičů se ne vždy potkají tam, kde by bylo potřeba. Rodiče mohou slyšet kritiku jako nevděk, děti mohou slyšet starost jako kontrolu, obě strany mohou mluvit ze strachu a tvářit se, že mluví z rozumu. A do toho se plete historie, peníze, únava, rozdílné představy o bezpečí, rozdílné definice dobrého života. Pro někoho je dobrý život stabilita, pro jiného možnost dýchat. Pro někoho je úspěch nebýt vidět ve špatném světle, pro jiného je úspěch nebýt nucen žít ve stínu. Pro někoho je ticho ochrana, pro jiného pomalé mizení. A když se tyto představy potkají v jedné kuchyni, málokdy z toho vznikne čistý dialog. Častěji vznikne věta o jídle, škole, práci nebo bundě.

Přesto si myslím, že naše generace nemůže čekat na dokonale připravený rozhovor. Ten možná nikdy nepřijde. Mnoho věcí budeme muset říct neúplně, nedokonale, s chvěním, s pocitem viny, s vědomím, že někdo z rodiny by to možná řekl jinak nebo vůbec. Budeme se muset naučit psát a mluvit tak, aby naše věty nebyly ani pomstou, ani omluvou. To je těžké. Velmi těžké. Protože když člověk píše o rodině, píše vždycky trochu i proti vlastní potřebě chránit ji. Když píše o společnosti, ve které vyrostl, píše trochu proti vlastní potřebě patřit. A když píše o sobě, píše proti všem verzím sebe, které se naučily být tišší, aby byl klid.

Možná proto nechci z téhle věty udělat manifest, i když by k tomu sváděla. Manifesty mají rády ostré hrany a jasné nepřátele. Tady je to složitější. Není tu jeden viník, kterého by šlo pohodlně označit a tím text vyřešit. Je tu spíš celá síť očekávání, mlčení, dobrých úmyslů, špatných vět, rodinných strategií, společenských zkratek a osobních únav. Je tu máma, která se snažila. Je tu země, která je domovem i zdrojem trapných ran. Je tu člověk, který chce být laskavý, ale ne použitelný. Je tu jazyk, který umí pohladit i odsunout. Je tu stůl, ke kterému jsme byli pozváni, ale který jsme často také pomáhali prostírat, uklízet a držet pohromadě, aniž by si toho někdo zvlášť všiml.

A možná právě proto je tak důležité říct, že už nechceme jen děkovat. Slovo „jen“ je v té větě podstatné. Neříká: nechceme děkovat. Říká: nechceme děkovat jako jedinou odpověď na všechno. Nechceme, aby děkuji nahrazovalo bolí to. Nechceme, aby děkuji umlčelo to nebylo fér. Nechceme, aby děkuji stálo mezi námi a větou chci víc. Protože chtít víc není vždycky rozmazlenost. Někdy je to známka toho, že předchozí generace opravdu něco vybojovala. Že dítě, které už nemusí celou energii věnovat přežití, si konečně může všimnout, že život by mohl mít i jinou kvalitu než vytrvalost.

Tohle je možná největší paradox. Když rodiče přežijí dost na to, aby jejich děti mohly chtít víc, může to zvenku vypadat jako nevděk. Ale ve skutečnosti je to důkaz, že jejich práce nezůstala stát na místě. Kdybychom chtěli jen totéž ticho, jen totéž ohnutí zad, jen totéž nekonečné přizpůsobování, co by vlastně bylo pokračováním? Smyslem oběti přece nemůže být to, aby se stala rodinnou tradicí. Smyslem by mělo být, že někdo po vás ponese méně. Nebo aspoň jinak. Možná ne lehce, protože svět není tak laskavý, ale vědoměji. S větším právem říct: tohle už nechci nést jen proto, že to unesli ti přede mnou.

Když si představím budoucnost, nechci si představovat generaci dětí, které budou dokonale integrované podle starých měřítek. Nechci, aby byly chválené hlavně za to, že nikomu nepřekážejí. Nechci, aby uměly tak dobře vysvětlovat svůj původ, až samy zapomenou, že nejsou prezentace. Chci, aby měly právo na samozřejmost. Aby nemusely být vděčné za každou slušnost. Aby se nemusely učit, že humor je povinný airbag při nárazu do cizí ignorance. Aby věděly, že hranice nejsou nezdvořilé jen proto, že někomu překazí zvědavost. Aby jejich čeština nebyla překvapení. Aby jejich domov nebyl otázka. Aby se u stolu necítily jako hosté na nekonečné zkušební době.

Možná to zní příliš velké na jeden text. Ale některé věci se nedají říct malé, protože byly příliš dlouho zmenšované. A přitom nejde o nic extravagantního. Jde o velmi obyčejnou touhu být člověkem bez neustálé poznámky pod čarou. Být někým, kdo může mít rodinný původ, kulturní vrstvy, jazykové přechody a vlastní komplikovanost, aniž by se z toho pokaždé stala veřejná služba. Být někým, kdo smí říct, že miluje mámu, ale nechce opakovat její ticho. Že miluje češtinu, ale nechce v ní pořád dokazovat, že ji má právo používat. Že miluje domov, ale nechce si ho plést s čekárnou, kde se pořád čeká na plné přijetí.

Na konci mi z toho nevychází gesto bouchnutí do stolu. To by možná bylo efektní, ale ne úplně moje. Spíš mi z toho vychází obyčejnější, tišší pohyb. Člověk si sedne rovněji. Přestane se omlouvat za prostor, který zabírá. Nechá poděkování tam, kde je pravdivé, ale už ho nepoužívá jako univerzální krytí pro vlastní mlčení. Podívá se na stůl a konečně si všimne, že na něm neleží jen dar, ale i práce. Nejen laskavost, ale i historie. Nejen místo, které mu někdo přidělil, ale také místo, které pomáhal udržet, vysvětlit, obsloužit, přeložit, zaplatit, uklidit, snést a znovu prostřít.

A potom možná řekne děkuji. Ale jinak než dřív. Ne ze strachu, že bez vděčnosti ztratí právo sedět. Ne jako omluvu za vlastní přítomnost. Ne jako důkaz dobrého chování. Řekne to jako člověk, který ví, co bylo před ním, ale také ví, že před ním ještě něco je. Člověk, který si váží cesty, ale nechce po ní navždy chodit po špičkách. Člověk, který pochopil, že místo u stolu není konec příběhu, pokud u něj pořád nemůže mluvit plným hlasem.

Takže ano, jsem z generace, která je vděčná. Jen už nechce, aby vděčnost byla její jediná občanská, rodinná i citová funkce. Jsem z generace, která ví, co znamená práce rodičů, ale nechce celý život žít jako její splátkový kalendář. Jsem z generace, která umí být tichá, protože se to naučila, ale pomalu zjišťuje, že ticho není vždycky ctnost. Jsem z generace, která sedí u stolu, dívá se kolem sebe a přestává předstírat, že všechno je v pořádku jen proto, že se konečně našla židle.

Děkuju za místo. Opravdu.

Ale už nebudu sedět tak, jako bych tu byla jen na návštěvě.