Za sklem

Nechci se opakovat. I když upřímně sama nevím, kdo všechno čte moje texty tak pozorně, aby mi mohl vést tichý dozor nad obsahem, tématy, návraty, opakováními a tím, jestli už jsem něco náhodou neřekla včera trochu jinými slovy. Ale řekněme, že kdo mě poslední dobou sleduje alespoň napůl, pravděpodobně už ví, že se na neurčitý čas ztratím do Asie.

Neříkám to dramaticky. Neodcházím ze světa. Neodjíždím zmizet tak, aby mě už nikdo nenašel. Jen na chvíli přesunu tělo, hlavu, jazyk, zvědavost a celý ten svůj neklidný malý archiv někam, kde se některé věci možná přestanou tvářit jako teorie.

Důvod je prostý, i když ne úplně jednoduchý. Táhne mě tam můj původ.

To slovo je zvláštní. Původ. Zní trochu úředně, trochu rodinně, trochu jako kolonka ve formuláři, trochu jako něco, co se má vysvětlovat lidem, kteří už si stejně něco rozhodli z obličeje. Narodila jsem se v zemi české — v domově mém, jestli už se chceme dotknout té věty, kterou tady člověk zná dřív, než o ní umí přemýšlet. Tohle je můj jazyk. Tady jsem se učila chodit do školy, nadávat na počasí, chápat ironii, kupovat rohlíky, čekat na autobus, poznávat, kdy se někdo tváří mile a kdy jen slušně. Tady se mi v těle usadil rytmus běžných dnů. Tady vím, jak zní ticho vesnice, tramvaj v Praze, nervózní hlas na úřadě i máma, když z kuchyně zavolá něco praktického, co ve skutečnosti znamená starost.

A přesto jsem vizuálně pro mnoho lidí pořád Asiatka dřív, než jsem cokoliv jiného.

Neříkám to jako křivdu. Někdy je to prostě fakt, který jde přede mnou do místnosti rychleji než moje jméno. Dřív než promluvím, někdo už mě zařadí. Dřív než vysvětlím, někdo už se zeptá. Dřív než stačím být obyčejná, už jsem pro někoho trochu cizí, trochu zajímavá, trochu „odněkud“. A možná právě proto mi nestačí zůstat jen u toho, co si o mém původu myslí ostatní. Nestačí mi ho nosit pouze jako odpověď na otázky, které jsem si sama nepoložila. Nestačí mi, aby byl Vietnam pro mě jen rodinná paměť, jazyk v kuchyni, jídlo na stole, přízvuk ve větách, matčina historie, pár fotografií, vyprávění, vietnamské obchody, Sapa, návštěvy, balíčky, známí známých, a ten zvláštní pocit, že něco je doma, i když to není celé tvoje každodenní venku.

Chci se tomu přiblížit jinak.

Ne jako turistka.

Ne úplně.

Samozřejmě že v jistém smyslu turistka budu. Nechci si hrát na to, že přistanu někde na letišti, projdu kolem kufrů, směnárny, taxi aplikací, klimatizovaných hal a najednou se ze mě stane domorodá dcera krajiny, která mě celou dobu čekala s otevřenou náručí. To by bylo směšné. A možná i neuctivé. Narodila jsem se tady. Vyrostla jsem tady. Moje čeština není kostým. Můj český život není omyl. Nemám potřebu si v Asii zahrát na někoho, kdo se konečně „vrací ke kořenům“, jako by všechny kořeny byly romantická vinice u západu slunce a ne často úplně obyčejná směs práce, peněz, rodiny, únavy, očekávání, jídla, studu, humoru, praktičnosti a přežití.

Ale zároveň nechci jet jen sbírat obrázky.

Nechci z Vietnamu, Asie, původu nebo čehokoliv kolem udělat kulisu pro hezčí verzi sebe. Nechci si tam přivézt prázdný zápisník a odvézt zpátky estetickou sbírku vůní, trhů, ulic, kávy, vlhkého vzduchu a vět, které budou vypadat hluboce hlavně proto, že jsou napsané daleko od místa, kde platím účty. Nechci přijet jako někdo, kdo se dívá přes sklo, nadchne se tím, co je fotogenické, a zbytek nechá být, protože se to nevejde do nálady.

Chci tam být přítomná trochu jinak. Možná ne dokonale. Možná ne čistě. Možná pořád česky, pořád evropsky, pořád se všemi svými trapnými nejistotami, špatnými odhady, zpožděnými reakcemi a momenty, kdy budu vypadat jako člověk, který měl větší odvahu v hlavě než v praxi. Ale chci tam být jako někdo, komu se to netýká jen zvenku.

Protože ono se mě to týká. Jen ne vždycky jednoduše.

Nejedu se najít. Nejsem ztracená. Jen nechci znát část sebe celý život jen z druhé ruky.

Myslím, že to je možná nejpřesnější věta, kterou pro to teď mám. Nejedu se najít, protože představa, že člověk odletí na jiný kontinent a tam najde hotovou, čistší, pravdivější verzi sebe, mi připadá podezřelá. Lidé nejsou suvenýry schované na správném místě. Identita není zapomenutý batoh na nádraží. Nečeká na nás někde v původním balení, s visačkou a návodem k použití.

Spíš mám pocit, že některé věci se dlouho dějí v člověku napůl. Jsou přítomné, ale zprostředkované. Jsou blízké, ale ne úplně prožité. Jsou tvoje, ale přes někoho. Přes mámu. Přes jazyk, který doma slyšíš jinak než venku. Přes jídlo, které voní jako péče, ale pro jiné lidi je často jen „exotika“. Přes tvář, kterou nosíš všude, i když se ti zrovna nechce být pro nikoho kulturní vysvětlivka. Přes příběhy, které jsi slyšela tak často, až se tváří jako vlastní paměť, ale pořád víš, že jsi u nich nebyla.

A potom přijde věk, kdy si řekneš, že už nechceš jen přebírat obrazy. Že některé věci chceš vidět vlastníma očima. Ne proto, aby ses mohla prohlásit za autentičtější. Ne proto, abys komukoliv dokazovala, že jsi dost vietnamská, dost česká, dost asijská, dost evropská, dost jakákoliv. Ale proto, že tě unaví žít s částí vlastní mapy, kterou jsi nikdy neprošla pěšky.

Možná je to celé obyčejnější, než jak to zní.

Skončila škola. Něco se uzavřelo. Několik let jsem měla život rozdělený na semestry, termíny, texty, zkoušky, povinnosti, odkládání, drobné paniky, únavu a ten zvláštní studentský pocit, že člověk je pořád trochu ve fázi „ještě ne“. Ještě ne úplně dospělý. Ještě ne úplně venku. Ještě ne úplně hotový. Ještě ne úplně tam, kde by mohl říct: tak, a teď.

A teď najednou žádné velké „teď“ nepřišlo. Jen prostor.

Není to prázdno ve špatném smyslu. Spíš něco jako otevřené okno v místnosti, kde se dlouho sedělo. Člověk najednou slyší venek a neví, jestli má hned vstát, nebo chvíli jen poslouchat. Asi jsem v tomhle období čekala nějaký jasnější pocit. Úlevu, euforii, plán, dospělost s potvrzením v PDF. Místo toho je to měkčí. Jsem ráda. Jsem unavená. Jsem zvědavá. Jsem trochu nervózní. A hlavně mám poprvé po dlouhé době pocit, že nemusím další krok okamžitě obhajovat jako strategický.

To je možná luxus, který se mi nechce promarnit.

Nejedu do Asie vydělat. Vím, že si pravděpodobně finančně nepolepším. A upřímně, představa, že každý pohyb člověka musí být vysvětlený přes kariéru, plat, růst, networking nebo optimalizaci životního směru, mě už trochu unavuje. Ne všechno, co má hodnotu, se dá přepočítat na to, jestli se to „vyplatí“. Někdy se věci vyplatí tím, že ti přestanou v hlavě strašit jako otázka.

A já nechci, aby Asie, Vietnam, původ a všechno kolem zůstalo jen otázkou.

Nechci se tam jet stát někým jiným. Spíš chci zjistit, co se stane, když část mého života, která byla dlouho v pozadí, dostane na chvíli celé prostředí kolem sebe. Co se stane s jazykem, když už není jen domácí, rodinný, kuchyňský, komunitní nebo občas vysvětlovaný. Co se stane s obličejem, když přestane být v davu okamžitou odlišností, ale možná začne být odlišný jinak. Co se stane s pocitem domova, když se přesuneš někam, kde něco v tobě říká ano, ale spousta jiných věcí říká počkej, tady se ještě neumíš chovat samozřejmě.

To mě zajímá.

Ne jako velká pravda. Spíš jako zkušenost.

Možná tam budu pro místní lidi pořád cizí. Možná jinak cizí, než jsem tady. Možná mě někdo pozná jako „Việt Kiều“, jako člověka odjinud, který má vietnamský původ, ale jinou chůzi, jiný rytmus, jinou samozřejmost, jiné ticho mezi slovy. Možná budu někde vypadat, že patřím, dokud nepromluvím. Možná budu někde mluvit a ucítím, že mi chybí vrstvy, které se nedají dohnat slovníkem. Možná zjistím, že některé věci, které jsem si idealizovala, jsou únavné, hlasité, komplikované, drahé, byrokratické, horké, obyčejné nebo prostě jiné než představa. Možná budu první týden statečně psát hluboké poznámky a druhý týden budu hlavně řešit, kde vyprat, co jíst, jak se neztratit a proč jsem si nevzala praktičtější boty.

A možná právě proto to má smysl.

Protože původ není jen estetika. Není to jen jídlo, hudba, tvář, jazyk, rodinné historky a hezké slovo v biu. Původ je i nepohodlí. Je to i setkání s tím, že nejsi úplně doma ani tam, kde by si cizí člověk myslel, že konečně budeš. Je to schopnost neudělat z toho tragédii. Je to tiché přiznání, že člověk může patřit víc způsoby najednou, a přesto se mu občas žádný z nich nevejde přesně do ruky.

V Česku jsem Vietnamka dřív, než vysvětlím zbytek. V Asii možná budu Češka dřív, než vysvětlím zbytek. A někde mezi tím možná konečně přestanu čekat, že se zbytek dá vysvětlit jednou větou.

To je věc, kterou si chci dovolit.

Ne jako problém, který musím vyřešit. Ne jako identitární domácí úkol. Ne jako veřejné dokazování, že mám právo na vlastní původ. Spíš jako obyčejnou, tělesnou zkušenost. Projít ulicí. Sedět někde u stolu. Poslouchat lidi. Koupit si něco úplně běžného. Nerozumět všemu. Rozumět něčemu až moc. Být chvíli potichu. Nechat věci přijít bez toho, abych z nich hned dělala závěr.

🧭 Možná z toho nebude jedna velká odpověď. Možná spíš série malých poznámek: o jazyce, jídle, vedru, těle, rodině, penězích, trapnosti, městech, samotě, podobnosti, rozdílu a tom zvláštním okamžiku, kdy se člověk na chvíli přestane překládat.

Taky nechci předstírat, že v tom není určité napětí. Je. Kdykoliv člověk píše o původu, riskuje, že z něj udělá příběh pro druhé. A já nechci ze své mámy, rodiny, Vietnamu, Česka ani sebe udělat ilustrační materiál k hezky zabalené větě. Nechci psát tak, aby to vypadalo, že všechno konečně dává smysl. Některé věci smysl dávají až zpětně, některé jen částečně a některé jsou možná nejpravdivější právě tehdy, když je člověk nepřinutí být čisté.

Moje máma mi nikdy nepředala původ jako teoretický koncept. Neposadila mě ke stolu s prezentací o identitě. Původ byl spíš v tom, co se jedlo, co se neříkalo, jak se šetřilo, jak se pracovalo, jak se volalo příbuzným, jak se řešily věci prakticky, jak se některé obavy maskovaly jako instrukce, jak se péče tvářila jako připomínka, že si mám vzít bundu, najíst se nebo nezapomenout na doklady. Doma nebylo potřeba dělat z vietnamskosti dekoraci. Byla tam. V obyčejnosti. V rutině. V tom, že se některé věci prostě dělaly, a teprve později mi došlo, že ne všude se dělají stejně.

A venku bylo Česko. Škola, spolužáci, úřady, vesnice, knihovna, obchod, autobus, internet, sarkasmus, trapné otázky, dobré otázky, hloupé otázky, lidé, kteří mě brali normálně, lidé, kteří potřebovali vědět „odkud doopravdy jsem“, i lidé, kteří to mysleli dobře, ale dobře ještě není totéž jako citlivě. V tom všem jsem vyrostla. Ne napůl. Celá. Jen jinak složená.

Možná proto mám problém s jednoduchými slovy jako návrat.

Kam přesně bych se měla vracet? Do země, kde jsem se nenarodila? K minulosti, kterou jsem neprožila? Ke kořenům, které jsem nikdy neměla zapíchnuté v jedné půdě? To slovo může být krásné, ale pro mě je trochu nepřesné. Nevracím se. Já jsem odtamtud fyzicky neodešla. Spíš jedu navštívit část mapy, která byla ve mně dřív, než jsem ji měla pod nohama.

To je méně romantické. Ale pravdivější.

A možná je pro mě právě pravdivost důležitější než velké gesto.

Nechci z té cesty udělat osobní restart. Nechci slibovat, že se vrátím změněná, uzdravená, hlubší, moudřejší, krásně opálená a konečně smířená se všemi svými vrstvami. Možná se vrátím jen unavená, s plným telefonem fotek, pár novými větami v hlavě, lepším odhadem sebe a několika konkrétními místy místo mlhavých představ. A možná to bude úplně dost.

Protože někdy člověk nepotřebuje být proměněn. Někdy potřebuje jen doplnit chybějící zkušenost. Ne aby se stal někým jiným, ale aby přestal chodit kolem jedné části sebe jako kolem zavřených dveří.

Nevracím se ke kořenům. Jedu se podívat, jak vypadá půda, o které se u nás doma nikdy nemluvilo jako o exotice.

To je pro mě důležité. Exotika je často pohled zvenku. Něco se vytrhne z kontextu, nasvítí, přeloží do chuti, barvy, zvuku, vůně, fotky, a najednou to má sloužit jako zážitek pro někoho jiného. Já nechci jet do Vietnamu ani do Asie jako do cizí vitríny. Nechci být fascinovaná tím, co je pro jiné lidi obyčejný den. Nebo přesněji: možná fascinovaná budu, protože člověk se neubrání. Ale nechci u toho zapomenout, že moje fascinace není střed světa.

Chci se dívat pomaleji.

Na obyčejné věci. Na to, jak se lidé pohybují, jak mluví, jak čekají, jak jedí, jak prodávají, jak odpočívají, jak se tváří, když je něco nebaví, jak se starají, jak spěchají, jak jsou unavení, jak jsou laskaví, jak jsou protivní, jak jsou prostě lidé. Chci vidět místa, která nejsou jen krásná. Chci se nebát toho, že se budu cítit trapně. Chci si dovolit nebýt okamžitě kompetentní. Chci si dovolit nevědět a nepředstírat, že nevědění je hlubší než je.

A taky chci zjistit, co se stane s mým psaním, když mu na chvíli změním vzduch.

Poslední dobou jsem psala hodně z místa obrany. Ne nutně špatně. Někdy je potřeba se bránit. Někdy je potřeba říct, že veřejnost není vlastnictví, že žena není prostor k opravování, že tělo není pozvánka, že hranice nejsou výzva k debatě. Jenže nechci zůstat jen v téhle poloze. Nechci psát pouze proti něčemu. Chci psát i směrem k něčemu. K místům, k paměti, k pohybu, k věcem, které mě netlačí jen do reakce, ale otevírají mi pozornost.

Tahle cesta je možná právě taková. Ne odchod od konfliktu, ale posun pozornosti.

Nechci se tvářit, že tím něco vyřeším. Možná naopak přibudou další otázky. Možná budu víc chápat mámu a zároveň méně chápat sebe. Možná se mi některé rodinné věty otevřou jinak. Možná některé staré jistoty ztratí tvar. Možná zjistím, že jsem si spoustu věcí představovala špatně. Možná si uvědomím, že některé části původu nepotřebují být vysvětlené, jen žité. A možná taky zjistím, že domov není místo, které tě celé vysvětlí, ale místo, odkud se můžeš ptát bez toho, aby ses za otázky styděla.

Česko pro mě tím odjezdem nepřestane být domov. To by bylo příliš jednoduché. Neexistuje žádné tlačítko, kterým se vypne země, kde člověk vyrostl. Moje čeština se mnou pojede taky. Moje české návyky, moje vesnické ticho, můj smysl pro suchý humor, moje schopnost udělat si z trapnosti malý nábytek, aby se v ní dalo sedět. Pojede se mnou i všechno, co jsem si myslela, že už mám vyřešené, protože kufr není psychologická hranice.

Ale možná se něco posune. Ne tak, že bych přijela někam a najednou věděla, kým jsem. Spíš tak, že některé věci přestanou být jen slova. Vietnamka. Češka. Asiatka. Evropanka. Dcera. Cizinka. Místní, ale ne úplně. Odtud, ale ne jednoduše. Tahle slova mám kolem sebe dlouho. Někdy mi pomáhají. Někdy mi překážejí. Někdy se do nich nevejdu a někdy se jimi nechám unést, protože člověk je unavený a kolonky jsou aspoň hotové.

Možná teď potřebuju méně kolonek a víc ulic.

Méně vysvětlování a víc konkrétních dnů.

Méně představ a víc skutečných míst, kde se člověk zpotí, splete, nají, zasměje, ztratí signál, něco pochopí pozdě a něco nepochopí vůbec.

A kdybych měla být úplně upřímná, těším se i na to, že se na chvíli ztratím z běžného rytmu. Ne zodpovědnosti, ne života, ne lidí, na kterých mi záleží. Jen z toho domácího digitálního kruhu, kde se každá věta může během pár minut stát malým referendum o tom, jestli jsem moc ostrá, moc měkká, moc ženská, málo vděčná, příliš sebevědomá, nedostatečně pokorná, dostatečně odborná, zbytečně osobní nebo zase ne dost osobní. Možná mi prospěje být chvíli víc v pohybu než v reakci.

Neznamená to, že nebudu psát. Spíš naopak. Jen možná jinak.

Možná kratší poznámky. Možná delší texty, až věci dozrají. Možná fotky bez velké pointy. Možná jen věty, které si chci uložit, než se rozpustí v dalším dni. Nechci si předem vytvářet redakční plán vlastního života. To by bylo přesně to, před čím trochu utíkám, i když tvrdím, že neutíkám. Chci nechat některé věci přijít bez toho, aby musely okamžitě dokazovat, že jsou obsah.

Protože ne všechno musí být obsah.

Něco může být prostě cesta.

Něco může být jen první ráno v místě, kde člověk slyší jiný hluk a uvědomí si, že jeho tělo reaguje dřív než hlava. Něco může být jídlo, které chutná povědomě i jinak. Něco může být věta, kterou jsem slyšela doma, ale venku najednou zní jako součást většího světa. Něco může být pohled do zrcadla v hotelovém pokoji nebo pronajatém bytě a tichá myšlenka: pořád jsem to já, jen kulisa přestala vysvětlovat za mě.

A možná právě to chci.

Aby za mě chvíli nevysvětlovala česká krajina, český jazyk, české představy o tom, kdo jsem. Aby za mě chvíli nevysvětlovala ani představa Vietnamu, kterou si nosím z domu a z cizích obrazů. Abych tam byla prostě já. Se svým původem, ale ne jako jeho dokonale reprezentativní vzorek. Se svou tváří, ale ne jako důkaz. Se svou češtinou, vietnamštinou, nejistotou, zvědavostí, penězi, telefonem, poznámkami, pohodlnými věcmi v kufru a tou směšně lidskou touhou být někde přítomná bez toho, abych se okamžitě musela přeložit.

Možná je to naivní. Ale nevadí.

Některé cesty jsou možná trochu naivní právě proto, že ještě nevíme, co nám udělají. Kdybych věděla přesně, co si z toho odnesu, nebylo by potřeba jezdit. Stačil by plán, několik článků, videa, mapy, rodinné vyprávění a moje vlastní schopnost si věci domyslet. Jenže domýšlení má svoje hranice. V určitém bodě člověk musí přestat skládat svět z druhých rukou a položit na něj vlastní chodidla.

Takže ano. Na neurčitý čas se ztratím do Asie.

Ne proto, že tady nejsem doma.

Ne proto, že tam budu doma jednodušeji.

Ne proto, že se potřebuju stát někým jiným.

Ale proto, že mě tam táhne něco, co nechci celý život jen vysvětlovat. Něco, co nechci mít jen v obličeji pro druhé a v rodinné paměti pro sebe. Něco, co si zaslouží víc než větu v biu a odpověď na otázku „odkud jsi doopravdy“.

Jedu se podívat. Jedu poslouchat. Jedu se splést. Jedu být chvíli součástí něčeho, co se mě týká, i když mě to nebude objímat bez výhrad. Jedu se konfrontovat ne jako turistka, která si chce odvézt krásný příběh, ale jako někdo, kdo už v tom příběhu nějakou dobu žije, jen zatím často z dálky.

A jestli se vrátím s odpovědí, dobře.

Jestli se vrátím jen s přesnějšími otázkami, možná ještě líp.