Levná země neexistuje

Vždycky mě trochu zarazí, když někdo přijede do jiné země, rozhlédne se po ulici, koupí si kafe, oběd, mango, SIM kartu, sveze se taxíkem, podívá se na ceny a s úlevou řekne: tady je tak levně. Ne proto, že bych tu větu nikdy neřekla. Řekla. Myslela jsem ji. Dokonce jsem ji občas řekla s tím malým příjemným pocitem vítězství, který člověk zažije, když mu svět na chvíli připadá jednodušší, dostupnější a méně nepřátelský k peněžence. Jenže čím déle jsem mimo prostředí, ve kterém jsem se naučila počítat cenu věcí, tím méně mi ta věta připadá nevinná. Ne špatná, ne zakázaná, ne jako důkaz, že je člověk automaticky povýšený turista bez sebereflexe. Spíš neúplná. Taková věta, za kterou chybí druhá polovina, protože ji většinou není pohodlné říct nahlas.

Protože „levně“ nikdy neexistuje samo o sobě. Levně je vždycky pro někoho. Je to vztah, ne vlastnost. Je to porovnání mezi tím, odkud člověk přijel, v čem vydělává, co považuje za normální cenu a jakou měnu si přivezl v kapse nebo na kartě. Když přijedu do země, kde si za částku, která by mi doma sotva zaplatila obyčejný oběd, můžu dát jídlo, kávu a ještě se někam svézt, je samozřejmě lákavé říct, že jsem objevila levnější život. Jenže ve skutečnosti jsem možná objevila hlavně to, že moje peníze mají jinde větší autoritu. A to už zní méně romanticky, méně cestovatelsky, méně vhodně pod fotku s kokosovou kávou a hezkým světlem.

Levná země většinou není levná. Jen jsme do ní přijeli s dražší měnou. To je na tom asi nejnepříjemnější i nejpřesnější zároveň. Člověk nemusí být bohatý ve své vlastní zemi, aby se jinde najednou ocitl v mnohem pohodlnější pozici. Doma může být úplně obyčejný, průměrně unavený člověk, který řeší nájem, ceny potravin, účty, úspory, mobilní tarif a malou osobní ekonomiku každodenního přežívání. Žádný luxusní život, žádné investiční portfolio, žádná vila, spíš normální snaha nějak žít a neztratit u toho nervy. A pak překročí hranici mezi ekonomikami a najednou má pocit, že mu někdo povolil límec. Stejný člověk, stejné tělo, stejné návyky, stejná míra úzkosti, jen jiná cenová hladina. V jedné zemi je opatrný, v jiné je najednou uvolněnější. Ne proto, že by se z něj stal lepší hospodář. Prostě se přesunul.

Tohle není výčitka vůči lidem, kteří mají radost, že si někde mohou dovolit víc. Upřímně, kdo by ji neměl. Je lidské oddechnout si, když člověk nemusí přepočítávat každou kávu, každý přesun a každé jídlo venku. Je lidské cítit úlevu, když se místo evropského „tohle už radši ne“ objeví „tohle si můžu dovolit“. Sama tomu rozumím až příliš dobře. Jen je rozdíl mezi radostí a slepotou. Mezi úlevou a nárokem. Mezi větou „pro mě je to tady dostupnější“ a větou „tahle země je levná“. Ta první v sobě nechává prostor pro kontext. Ta druhá velmi snadno promění cizí domov v cenovku.

Když se řekne „levná země“, málokdy se tím myslí země, kde se všem lidem žije lehce. Většinou se tím myslí země, kde se lehčeji žije nám. A to je velký rozdíl. Turista nebo člověk s příjmem odjinud přijede a vidí dostupné jídlo, levnější dopravu, služby, které by si doma dopřával jen výjimečně, a možná i bydlení, které by v Praze, Berlíně nebo Vídni působilo jako fantazie. Místní člověk se ale může dívat na stejnou ulici a vidět rostoucí nájmy, dražší potraviny, služby přizpůsobené cizincům, kavárny, které jsou esteticky krásné a ekonomicky mimo dosah, nebo čtvrť, která se pomalu mění tak, aby byla pohodlnější pro lidi zvenčí než pro ty, kteří v ní skutečně žijí. Obě zkušenosti mohou být pravdivé. A právě to je na tom nefér.

Nejde o to přestat si užívat dobré věci. Člověk nemusí za každým levným obědem provádět malý soukromý seminář o globální nerovnosti. To by bylo nesnesitelné a nejspíš i trochu performativní. Ale možná by stačilo být přesnější. Neříkat automaticky „tady je levně“, jako by šlo o objektivní vlastnost místa. Spíš si potichu dodat: pro mě. Pro mě je tady levněji, protože přicházím z jiné ekonomiky. Pro mě je tady dostupnější život, protože moje koruny, eura nebo zahraniční příjem mají v místním systému jinou váhu. Pro mě je tady méně finanční tísně, ale to neznamená, že se tady lidem nežije těžce. Taková věta není tak chytlavá. Nevejde se tak dobře do stories. Ale je pravdivější.

Tahle přesnost je důležitá hlavně proto, že pohodlí se velmi snadno začne tvářit jako moudrost. Člověk přijede do země, kde má víc prostoru, a najednou má pocit, že lidé tam žijí jednodušeji, přirozeněji, klidněji, s menším důrazem na výkon a spotřebu. Možná někdy ano. Nechci popírat, že různé společnosti mají různé rytmy, priority a představy o dobrém životě. Jenže je strašně snadné promítnout do místních lidí vlastní úlevu. My jsme ti, kdo najednou nemusí tolik počítat. My jsme ti, kdo si mohou dovolit zpomalit. My jsme ti, kdo mají možnost obdivovat „jednoduchost“, protože pro nás není vynucená. Místní člověk přitom nemusí prožívat žádnou poetiku skromnosti. Může být jen unavený. Může pracovat dlouhé hodiny. Může bydlet s rodinou ne proto, že komunita je krásná, ale protože vlastní bydlení je nereálné. Může jezdit na motorce ne proto, že je to romanticky lokální, ale protože auto je mimo dosah. Může nejíst venku ne proto, že odmítá konzumerismus, ale protože restaurace nejsou každodenní samozřejmost.

A tady začíná být nebezpečná věta „místní lidé nepotřebují tolik“. Kdo jsme my, abychom z omezených možností dělali duchovní lekci? Kdo jsme my, abychom se dívali na lidi, kteří mají méně voleb, a říkali tomu moudrost, jednoduchost nebo návrat k podstatě? Možná někteří opravdu žijí vědoměji než my. Možná mají zdravější vztah k rodině, jídlu, času nebo sousedství. Ale možná jim svět jen nedal stejný rozsah možností. A když si člověk splete nedostatek možností s životní filozofií, začne se nepříjemně blížit tomu nejhoršímu druhu cestovatelského vyprávění: tomu, ve kterém „místní“ existují hlavně proto, aby unavenému člověku z bohatší části světa ukázali, že štěstí je možné i s málem. To se dobře čte, ale špatně žije, pokud tím „málem“ nemůžeš přestat, když tě lekce omrzí.

Někdy není největší kulturní šok to, že je někde levně. Největší kulturní šok je pochopit, že levně je jen tvoje pozice v cizím systému.

Tohle je vidět i na službách. Když je někde levná doprava, levné jídlo, levné opravy, levná kosmetika nebo levná péče, málokdy se zastavíme u toho nejdůležitějšího slova: práce. Věci většinou nejsou levné abstraktně. Často jsou levné proto, že něčí čas je levnější. Něčí směna je levnější. Něčí ruce jsou levnější. Něčí únava je levnější. A jestli něco opravdu mění pohled na svět, pak je to moment, kdy člověku dojde, že cena služby není jen číslo na účtence, ale společenská dohoda o tom, kolik stojí hodina něčího života. V Evropě se často rozčilujeme, když někdo podhodnocuje naši práci, očekává rychlost, kvalitu, ochotu a úsměv za málo peněz, nebo se tváří, že má nárok na naši energii jen proto, že platí. Ale jakmile jsme v zemi, kde jsou služby levnější, velmi rychle dokážeme zapomenout, že na druhé straně pořád stojí člověk. Ne atmosféra. Ne lokální experience. Člověk.

Možná právě proto mi vadí, když se o „levných zemích“ mluví s příliš velkou samozřejmostí. Ne proto, že by si člověk neměl užívat dostupnější život, ale protože z té řeči často vykukuje malá, nenápadná představa, že svět je dobrý tehdy, když je výhodný pro mě. Že pokud mi někde moje peníze umožňují žít pohodlněji, je to kvalita toho místa, ne výsledek nerovnosti mezi místy. A to je rozdíl, který se ztrácí hlavně v cestovatelském a nomádském obsahu, kde se města často hodnotí jako balíčky služeb: rychlý internet, dobrá káva, nízký nájem, milí lidé, bezpečné čtvrti, levné jídlo, hezké počasí. Doporučuji. Pět hvězdiček. Jenže reálné místo není aplikace, kterou si stáhneš, otestuješ a odinstaluješ, když ti přestane vyhovovat. Má své lidi, nájmy, platy, pravidla, frustrace, konflikty, vytlačování, únavu i mladé lidi, kteří se možná dívají na kavárny plné cizinců a přemýšlejí, kdy přesně se jejich město stalo pohodlnějším pro někoho jiného než pro ně.

To se neděje jen někde daleko. Děje se to v Praze, Lisabonu, Barceloně, Berlíně, Chiang Mai, Da Nangu i v menších městech, která se najednou objeví na mapě lidí hledajících „lepší poměr ceny a kvality života“. Ta fráze sama o sobě zní nevinně, skoro prakticky. Kdo by nechtěl lepší kvalitu života za méně peněz. Jenže jakmile se tím začne řídit dost lidí najednou, něčí domov se promění v optimalizovanou destinaci. A optimalizace má vždycky otázku, kterou nerada slyší: pro koho?

U mě je to celé ještě zvláštnější tím, že člověk může vypadat trochu jako „odtud“, mít k místu jazykový, rodinný nebo kulturní vztah, a stejně do něj přijet s výhodou. Navenek možná zapadáš víc než běžný turista. Uvnitř ale víš, že tvoje ekonomická pozice není stejná jako pozice lidí kolem tebe. Můžeš rozumět jídlu, gestům, rodinnému napětí, nepřímým větám, tomu, proč se péče někdy tváří jako kritika a proč se některé věci neříkají napřímo. To všechno může být tvoje. Ale to ještě neznamená, že sdílíš stejný každodenní tlak. Kulturně se můžeš přibližovat něčemu, co ti bylo celý život částečně vlastní. Ekonomicky ale můžeš být pořád člověk, který má únikový východ, evropskou zkušenost, jinou kartu v peněžence a možnost říct „když to nepůjde, můžu pryč“. A možnost odejít je privilegium, které se velmi snadno přehlédne, protože se netváří jako luxus. Jen leží někde vzadu v hlavě jako pojistka.

Právě možnost odejít odlišuje návštěvníka od člověka, který tam má život. Turista může z „levné země“ odjet, když přestane být pohodlná. Expat může změnit destinaci, když se zvednou ceny, zpřísní víza, začne pršet, přestane fungovat romantika nebo se objeví nový žebříček nejlepších měst pro práci na dálku. Člověk s pasem, úsporami a jazykem mezinárodního internetu má často únikový východ. Místní člověk má domov. A domov není místo, které vypneš, když ztratí poměr cena/výkon. Domov je místo, kde máš rodinu, závazky, nemocné příbuzné, práci, dluhy, vzpomínky, školu pro děti, známé ulice a všechny drobné věci, které se nedají přenést do jiného města jen proto, že jinde vyšel levnější nájem.

Tohle ale neznamená, že život jinde nemůže být opravdu dostupnější. Samozřejmě, že může. Některé země mají nižší ceny, jiné náklady, jiný rytmus, jinou představu o službách, bydlení a každodennosti. Bylo by směšné předstírat, že cenové rozdíly neexistují. Existují a někdy jsou obrovské. Jenže i tady je dobré si všimnout, že „levno“ často platí hlavně pro určitou verzi života. Pro základní verzi. Pro jídlo na ulici, lokální dopravu, jednodušší bydlení, běžné potřeby, pokud se člověk umí přizpůsobit a nepřenáší si s sebou všechny nároky z domova. Jakmile začne chtít větší soukromí, stabilnější internet, méně vlhkosti, klimatizaci, tišší ulici, lepší zdravotní péči, známé potraviny, bezpečnější návraty večer nebo něco, co připomíná jeho původní standard, cena začne stoupat. Najednou se ukáže, že neutekl drahotě úplně. Jen změnil typ výdajů.

V Evropě platíš za systém, nájem, daně, pojištění, služby, předvídatelnost a tu zvláštní únavu z toho, že všechno má formulář, kolonku a termín. Jinde možná platíš méně penězi, ale více pozorností. Musíš se učit, ptát, zjišťovat, přijímat nejistotu, obcházet drobné chaosy, chápat místní pravidla, najít důvěryhodné lidi, poznat, co je normální cena a co je cena pro cizince, kde se dá prát, co si pohlídat, komu věřit, kdy se ozvat a kdy radši mlčet. Život jinde nemusí být levnější automaticky. Někdy je jen méně peněžní a více logistický. A to je pro člověka, který přijel hlavně za úlevou, překvapivě dospělá lekce.

🗒️ Možná nejde o to přestat říkat, že je někde něco levnější. Možná jde jen o to nedělat z vlastní výhody univerzální pravdu. Jedna přesnější věta často stačí: pro mě je to tady levnější, protože přicházím z jiné ekonomiky.

Čím víc o tom přemýšlím, tím víc mi přijde, že problém není samotná radost z dostupnosti, ale jazyk, kterým ji balíme. Když řeknu „levná země“, udělám z celého místa položku v rozpočtu. Když řeknu „pro mě je tady levnější život“, nechávám v té větě prostor pro ostatní lidi. Pro jejich platy, nájmy, frustrace, sny, možnosti i nemožnosti. Pro fakt, že moje pohodlí není diagnóza země, ale výsledek mé konkrétní pozice. A tahle pozice není složená jen z peněz. Je v ní pas, jazyk, barva kůže, vzhled, pohlaví, vzdělání, zdraví, digitální dovednosti, rodinné zázemí, možnost pracovat online, možnost udělat chybu a přežít ji bez katastrofy. To všechno se tváří jako osobní příběh, ale často je to infrastruktura.

Možná proto se mi nechce tvářit, že stěhování do „levnější země“ je automaticky moudřejší životní strategie. Někdy je. Někdy člověku opravdu pomůže dostat se z místa, kde byl dlouho přidušený. Někdy mu umožní odpočinout si, psát, pracovat méně, jíst lépe, víc chodit pěšky, víc dýchat, méně se bát každého účtu. Nechci tuhle úlevu znevažovat, protože může být skutečná. Jen nechci, aby se z úlevy stala povýšenost. Abychom si z jiné země udělali jen kulisu pro vlastní restart a z místních lidí důkaz, že život může být „jednodušší“, pokud člověk není tak zkažený Evropou. To je totiž pohodlná pohádka, ve které se velmi dobře zapomíná na to, kdo si může jednoduchost vybrat a kdo ji má přidělenou.

Taky nechci, aby se z toho stal opačný extrém, kde má člověk pocit, že si nesmí nic užít, protože globální nerovnost sedí u stolu s ním. To by bylo absurdní. Člověk může milovat dobré jídlo, krásné světlo, levnější kávu, pomalejší tempo, jinou každodennost, trhy, ulice, zvuky, drobné radosti i pocit, že se mu konečně dýchá lehčeji. Jen by možná neměl zapomenout, že jeho zkušenost není čistý obraz místa. Je to obraz filtrovaný jeho možnostmi. A možnosti jsou jedna z nejméně viditelných forem bohatství.

Tohle celé pro mě není o zákazu radosti, ale o dospělejším typu radosti. O radosti, která nepotřebuje, aby některé věci zůstaly rozmazané. O schopnosti říct: ano, je mi tady dobře, ano, můžu si tady dovolit víc, ano, některé věci jsou pro mě dostupnější, a zároveň vím, že to neznamená, že je tahle země jednoduchá, levná nebo laskavá ke všem stejně. Možná je to méně čisté než cestovatelská romantika. Méně estetické než věta o tom, že člověk našel místo, kde se žije opravdověji. Ale mně připadá poctivější mít radost s otevřenýma očima než si z cizí reality vyříznout jen tu část, která se mi hodí do příběhu.

A jestli se mě někdo zeptá, jestli se v některých zemích dá žít levněji než v Česku nebo západní Evropě, odpovím pořád ano. Samozřejmě, že dá. Jen už se mi nechce říkat tomu levná země. Protože země není sleva, trik ani hack na drahý život. Je to něčí domov. A domov nikdy není levný pro všechny stejně.