Méně v tašce

Už jste někdy zkusili zapojit kabel z telefonu do televize? Možná jste čekali obyčejné zrcadlení obrazovky, jenže u novějších Androidů se mezitím stala jedna docela nenápadná věc: Android začal brát externí obrazovky vážně. Od Androidu 16 se na podporovaných telefonech začal objevovat desktopový režim pro připojené displeje, tedy ne jen větší kopie mobilu, ale samostatné prostředí s okny, taskbarem, kurzorem a aplikacemi, které se najednou tváří, že patří na počítač. Neznamená to, že to umí každý telefon a každý kabel z šuplíku. Telefon musí podporovat obrazový výstup přes USB-C, kabel musí být ten správný a televize nebo monitor musí spolupracovat. Ale když se tyhle tři věci potkají, stane se malý digitální trik, který působí skoro podezřele jednoduše.

A teď zpátky lidsky: zapojíte telefon do televize a místo toho, aby se vám jen zvětšil mobil, na vás vyskočí něco, co podezřele připomíná desktop. Ikonky. Okna. Kurzor. Plocha. Telefon se tváří, že je počítač, a vy chvíli sedíte před televizí jako člověk, kterému někdo právě ukázal tajné druhé dno kabelky.

No tak jste objevili to, co jsem objevila já. Že mobil už nemusí být jen mobil. Že ten malý obdélník, který stejně celý den nosím v ruce, umí být najednou i pracovní plocha. Ne dokonalý laptop. Ne elegantní kancelář z reklamy, kde má někdo bílý stůl, dvě rostliny a nulové drobky. Ale něco dost blízko tomu, aby mi to začalo dávat nebezpečně velký smysl.

A pak vám dojde ještě druhá věc. Že to nejsou jen ikonky a okna. Jsou to i SMSky, hovory, Signal, fotky, poznámky, mapy, kalendář, prohlížeč, rozepsané zprávy, hesla, seznamy, účty, uložené obrázky, trapné screenshoty, které si říkáte, že jednou roztřídíte, a všechno to malé každodenní harampádí, které normálně držíte v dlani. Jenže najednou to neleží v dlani. Najednou to máte před sebou na velké obrazovce. A když jste na hotelu, na návštěvě, někde u kamarádky, nebo klidně na rande, tak někdy i na mega velké obrazovce. Samozřejmě ne všechno na telefonu patří na cizí televizi a některé notifikace si zaslouží zůstat přesně tam, kde jsou, tedy v soukromí malé obrazovky a ideálně pod zámkem. Ale ten pocit, že celý váš běžný digitální život umí během pár sekund přejít z dlaně na obrazovku před vámi, je zvláštní. Trochu směšný, trochu praktický, trochu mindfuck.

Mně to jako mindfuck přišlo asi pět minut. Potom jsem si zvykla překvapivě rychle. Asi proto, že když se nad tím zamyslím, dává to vlastně až podezřele velkou logiku. Většinu věcí stejně dělám na telefonu. Píšu na něm. Čtu na něm. Odpovídám lidem. Kontroluju poznámky. Hledám spoje. Ukládám si věty, které možná jednou použiju. Překládám si slova. Otevírám mapy. Vyřizuju zprávy. Fotím. Mažu fotky. Ukládám další fotky, i když jsem si právě slíbila, že budu mazat. Telefon už dávno není jen něco, čím člověk volá. Pro mě je to zápisník, archiv, mapa, peněženka, fotoaparát, malá kuchyňská minutka, někdy zrcadlo, někdy únikový východ a někdy bohužel i hlavní zdroj únavy. A potom k tomu ještě tahám laptop.

Ne proto, že bych ho pořád opravdu potřebovala. Spíš proto, že jsem si dlouho myslela, že skutečná práce začíná až tehdy, když otevřu víko. Jako by bez toho pohybu, bez toho malého rituálu rozložení notebooku na stole, nebylo možné být seriózní. Telefon je přece na rychlé věci, laptop na opravdové věci, říkala jsem si dlouho. Jenže moje realita se mezitím potichu změnila a já jsem si toho všimla až se zpožděním. Opravdové věci se mi začaly dít na telefonu. Opravdové věty. Opravdové poznámky. Opravdové rozhovory. Opravdové rozhodování, kam jdu, komu odpovím, co si nechám pro sebe a co pustím ven. Laptop zůstal jako symbol práce, ale telefon tu práci často dávno dělal.

Tohle není článek o tom, že laptop je mrtvý. Můj laptop ještě žije. Dávám mu dožít důstojně, většinou jako malé domácí televizi, občas jako starému kamarádovi, kterému už nechci svěřovat těžké úkoly, ale pořád ho nechci vyhodit ze dveří. Byl se mnou u školy, u dlouhých textů, u poznámek, u všech těch souborů, které se jmenovaly „final“, „final2“, „opravdufinal“ a potom samozřejmě „final_new“. Byl u večerů, kdy jsem měla pocit, že se konečně dám dohromady, a skončila jsem u seriálu. Byl u mých pokusů o disciplínu, u mých útěků od disciplíny, u všech těch malých digitálních období, kdy člověk věří, že nový systém složek mu změní život. Nezměnil, ale laptop za to nemůže.

Jenže poslední dobou ho otevírám čím dál méně. A když už, tak často jen proto, že z něj dělám obrazovku. Ne pracovní stanici, ne intelektuální velitelské centrum, spíš věc, na které se dá večer pustit video, zatímco telefon leží vedle mě a dělá všechno ostatní. Je to trochu nevděčné přiznání, ale možná přesné. Laptop se pomalu přesunul z kategorie „nutnost“ do kategorie „hodí se“. A mezi těmi dvěma slovy je překvapivě velký rozdíl, hlavně když balíte tašku.

Nejsem člověk, který by chtěl mít z každé věci setup. To slovo je samo o sobě trochu podezřelé. Setup zní jako něco, co se fotí na Reddit, ne jako něco, co člověk vytáhne z tašky, když si chce v klidu napsat odstavec. Mám ráda technologie, které dělají svoji práci a potom ztichnou. Takové, které se nesnaží být mou osobností. Takové, které po mně nechtějí, abych kolem nich vybudovala malou víru, slovník, identitu a nákupní seznam. Mám jeden telefon. Ano, běží mi na něm GrapheneOS, protože mám ráda soukromí a vyhovuje mi, když věci nejsou zbytečně ukecané. Ale nechci z toho dělat veřejnou pózu. Nechci být „ta holka s hardenovaným systémem“. Chci být spíš ta holka, která má v tašce balzám na rty, sluchátka, účtenku starou tři týdny, jeden kabel, možná malou skládací klávesnici a překvapivě funkční plán.

Ten plán je jednoduchý. Když mám telefon, klávesnici s trackpadem a někde poblíž obrazovku, možná už nepotřebuju tahat další počítač. Ne vždycky. Ne na všechno. Ne s tou tvrdohlavou jistotou lidí, kteří z každého vlastního zvyku udělají univerzální pravdu. Ale čím dál častěji ano. A to je pro mě zajímavější než jakýkoliv technický detail. Ne že telefon umí něco nového, ale že já jsem si dovolila změnit představu o tom, co si musím brát s sebou, abych byla schopná fungovat.

Někdy minimalismus nezačíná tím, že vyhodíte polovinu věcí. Někdy začíná tím, že si všimnete, kolik z nich dělá stejnou práci.

Dlouho jsem balila laptop „pro jistotu“. To je zrádná věta. Pro jistotu si člověk vezme věci, které skoro nikdy nepoužije. Pro jistotu si přibalí i verzi sebe, která bude někde v kavárně soustředěně pracovat tři hodiny v kuse, i když skutečná verze sebe bude ráda, že si objedná kávu a odpoví na dvě zprávy. Pro jistotu se nosí nabíječka navíc, kabel navíc, adaptér navíc, jedna malá možnost navíc, až se z toho stane celá taška plná scénářů, které nenastanou. Pro jistotu je často jen jiné jméno pro úzkost, která se naučila balit efektivně.

A my ženy v tom často nejsme úplně nevinné, i když nechci tvrdit, že kabelky mají pohlaví. Jenže mnoho z nás se odmala učí být připravené na všechno. Mít u sebe kapesníčky, léky, vodu, gumičku, náplast, krém na ruce, nabíječku, něco sladkého, něco „kdyby náhodou“, něco „pro ostatní“ a ještě ideálně vypadat, že nás ta taška netahá k zemi. Když se k tomu přidá technika, začne to být skoro komické. Telefon. Powerbanka. Nabíječka. Laptop. Nabíječka k laptopu. Myš. Redukce. Druhá redukce, protože první redukce je samozřejmě ta špatná. Kabel, který vypadá správně, ale nepřenáší obraz. Kabel, který přenáší obraz, ale ne nabíjení. Kabel, který nikdo neumí identifikovat, ale člověk ho nechce vyhodit, protože co když právě ten jednou zachrání svět.

A najednou nejdu ven. Stěhuju malý datový sklad.

Možná proto mě ta představa jednoho telefonu tolik uklidnila. Ne jako fantazie o dokonalém minimalismu, ale jako malý praktický odpor vůči představě, že musím být pořád vybavená na všechno. Minimalismus u mě nikdy nebude prázdná bílá místnost, jeden hrnek a lněné prostěradlo, na kterém leží jedna dokonale umístěná kniha. Já jsem příliš člověk na to, abych vypadala jako katalog. Minimalismus u mě vypadá spíš jako o něco lehčí taška. O jednu věc méně, která mi připomíná, že bych měla být připravená na každou variantu dne. O trochu méně toho tichého tlaku, že když někam jdu, musím si s sebou vzít i malou kancelář, malou obývací místnost a malý krizový štáb.

Telefon jako desktop mi v tomhle nepřijde futuristický. Přijde mi praktický skoro až banálně. Většina mého života už je v telefonu, tak proč bych měla pořád předstírat, že telefon je jen doplněk k něčemu serióznějšímu? Když ho připojím k obrazovce, nedostanu nový život. Jen větší verzi toho současného. A ano, je na tom něco zvláštního. SMSky na velké obrazovce působí jinak než SMSky v dlani. Mapy vypadají skoro jako plán na útěk. Kalendář je najednou příliš upřímný. Fotky mají jinou váhu. Rozepsaná zpráva, kterou bych na mobilu možná poslala bez přemýšlení, na obrazovce působí jako text, který se na mě dívá zpátky. Velká obrazovka zvětší nejen aplikace, ale i zodpovědnost za to, co v nich dělám.

To je možná dobré. Telefon v ruce svádí k rychlosti. Obrazovka před člověkem trochu zpomalí ruce. Najednou mám víc prostoru, ale i víc odstupu. Můžu si otevřít poznámky vedle prohlížeče. Můžu odepsat na zprávu bez toho, abych se hrbila nad displejem. Můžu číst delší text a nemít u toho pocit, že si oči balí kufr. Můžu si pustit fotky z cesty na hotelové televizi a neukazovat je někomu přes rameno jako člověk, který se snaží sdílet celý svět skrz krabičku od sirek. A když chci pracovat, opravdu pracovat, ne jen odpovědět jednou větou, rozložím klávesnici.

Tady nebudu romantická. Psát delší texty na displeji je možné, ale po chvíli má člověk pocit, že mu prsty skládají stížnost odborům. Malá Bluetooth klávesnice s trackpadem je přesně ten druh věci, který vypadá trochu směšně, dokud ji jednou nepoužijete. Potom pochopíte, že to není gadget, ale úleva. Najednou nemusím ťukat palci do skla jako někdo, kdo se snaží vytesat esej do ledu. Mám klávesy. Mám kurzor. Mám možnost sedět normálně. A protože má klávesnice trackpad, nemusím k tomu ještě lovit myš, hledat rovný povrch a tvářit se, že jsem si do kabelky omylem nezabalila kancelářského hlodavce.

Je to zvláštní kombinace. Na jedné straně velmi současná, na druhé skoro staromódní. Telefon je malý počítač, obrazovka je půjčená od prostoru, klávesnice je maličká a celé to působí trochu jako cestovní verze pracovního stolu. Ne dokonale. Někdy je obraz moc velký. Někdy je televize nastavená tak, že všechno vypadá jako telenovela z roku 2008. Někdy je kabel krátký. Někdy člověk sedí v divném úhlu. Někdy si připadá trochu trapně, když na návštěvě připojuje telefon k televizi a vypadá jako někdo, kdo buď zachraňuje prezentaci, nebo páchá jemnou technologickou magii. Ale pořád to funguje. A co je horší, funguje to dost dobře na to, aby si člověk položil nepříjemnou otázku: proč jsem s sebou tolik let automaticky nosila i laptop?

Odpověď není jen technická. Je psychologická. Laptop je pocit jistoty. Je to věc, která říká: kdyby bylo potřeba, můžu dělat všechno. Můžu otevřít velký dokument. Můžu upravit tabulku. Můžu napsat dlouhý text. Můžu vyřešit problém. Můžu být kompetentní. Jenže kolikrát je ta kompetence skutečně v zařízení a kolikrát jen v představě, že ho mám u sebe? Kolikrát jsem laptop nesla celý den a ani ho nevytáhla? Kolikrát jsem si zničila rameno kvůli možnosti, že se někde náhle proměním v člověka, který potřebuje plnohodnotný počítač, externí myš a dvě hodiny soustředěného času?

Nechci se tvářit, že jsem nad tím povznesená. Nejsem. Pořád mám ráda záložní možnosti. Pořád si někdy balím věci, které nedávají smysl. Pořád mám tendenci věřit, že když budu mít správné vybavení, den se mi nerozpadne. Ale začínám být citlivější na cenu té jistoty. Ne finanční, i když i ta existuje. Spíš tělesnou. Rameno, které bolí. Záda, která vědí, že jsem zase nesla příliš. Hlava, která si plete připravenost s kontrolou. Taška, ve které je tolik věcí, že v ní nakonec nenajdu ani to, co skutečně potřebuji.

Nechci, aby moje věci dokazovaly, že zvládnu všechno. Chci, aby mi nechaly trochu místa na to, co opravdu dělám.

Na tomhle místě by bylo snadné sklouznout do velkého prohlášení o nové éře bez laptopů. Jenže já nechci psát manifest. Jednak proto, že manifesty mají podezřele často příliš mnoho sebejistoty, a jednak proto, že pořád vím, kdy laptop dává smysl. Jsou věci, na které je pořád lepší opravdový počítač. Složitější práce se soubory, větší projekty, dlouhé sezení, těžší editace, některé profesionální nástroje, všechno, kde člověk potřebuje stabilitu, víc oken, víc prostoru a méně improvizace. Nechci nikoho přesvědčovat, že telefon nahradí všechno. Nenahradí. A možná by ani neměl. Ne každé zjednodušení je zlepšení.

Ale mezi „nenahradí všechno“ a „nenahradí nic“ je velký prostor, ve kterém se odehrává většina běžného života. A právě tam mi telefon jako desktop začal dávat smysl. Ne jako revoluce, ale jako posun. Na psaní poznámek. Na odpovědi. Na čtení. Na správu běžných věcí. Na dlouhé zprávy, které se mi na displeji píšou nešikovně, ale na klávesnici najednou plynou. Na práci s textem, pokud od ní nechci víc, než aby mi dovolila myslet. Na chvíle, kdy jsem mimo domov a nechci s sebou tahat celý pracovní režim jen proto, že možná budu mít půl hodiny klidu. Na hotelu. Na návštěvě. V pokoji, kde je televize větší než moje potřeba vlastnit další obrazovku.

📋Malá poznámka pro reality check: tohle není návod, jak se stát člověkem, který už nikdy nepotřebuje laptop. Je to spíš tichá možnost pro dny, kdy nepotřebujete celý počítač, jen větší prostor pro telefon, který stejně používáte pořád. Funguje to jen s telefonem, který umí obraz přes kabel, s obrazovkou, která spolupracuje, a s trochou ochoty přijmout, že ne všechno musí být perfektní. Pro mě je to zajímavé právě tím, že to není dokonalé. Je to dostatečné. A dostatečné je někdy něžnější než perfektní.

Dostatečné mě poslední dobou zajímá čím dál víc. Perfektní setup chce další doplněk. Dostatečný setup se zeptá, co vlastně dělám každý den. Perfektní setup mě nutí porovnávat modely, porty, recenze, výkony a kompatibilitu. Dostatečný setup mi dovolí sednout si, napsat text a neřešit, jestli u toho vypadám jako někdo, kdo má svůj život nádherně optimalizovaný. Nemám. Mám jen telefon, který toho umí víc, než jsem mu dlouho dovolovala. Mám starý laptop, který se pomalu mění v domácí obrazovku. Mám chuť nenosit všechno dvakrát. A mám podezření, že to úplně stačí.

Je v tom i zvláštní intimita. Telefon je osobní věc. Laptop může být pracovní, sdílený, rodinný, školní, služební, domácí. Telefon je víc tělo. Nosíme ho po kapsách, u postele, v ruce, někdy až příliš blízko. Ví o nás věci, které bychom nikdy nedali do životopisu. Ví, komu neodepisujeme. Ví, co hledáme ve tři ráno. Ví, jaké fotky nemažeme. Ví, které aplikace otevíráme ze zvyku a které z potřeby. Když se z telefonu stane desktop, není to jen technické rozšíření. Je to zvláštní zvětšení něčeho velmi osobního. Proto mi na tom záleží i z hlediska soukromí. Ne dramaticky. Ne paranoidně. Jen prakticky. Když mám celý svůj digitální život v jednom zařízení, chci, aby se ke mně to zařízení nechovalo jako cizí reklamní plocha.

Tady někde se vrací GrapheneOS, ale jen jako tichý detail, ne jako vlajka. Líbí se mi, že můj telefon je víc můj. Že mám pocit větší kontroly. Že technologie nemusí být ukřičená, aby byla chytrá. Nechci z toho dělat přednášku. Vím, že většině lidí stačí telefon tak, jak ho koupí. A je to v pořádku. Já jen mám ráda, když věci kolem mě respektují hranice. U lidí i u zařízení. Možná proto mi sedí představa jednoho telefonu víc než představa celé armády zařízení. Jeden kus techniky, který znám. Jeden prostor, kde mám své aplikace, své zprávy, své poznámky, své malé digitální návyky. Když ho připojím k obrazovce, nerozšiřuju si jen pracovní plochu. Rozšiřuju si známé místo.

Samozřejmě, má to svoje komické momenty. Představa, že sedím někde na rande a najednou vytahuju kabel, aby se můj telefon změnil v desktop na obrovské televizi, je trochu absurdní. Ale zároveň, proč ne? Lidé na rande ukazují fotky psů, dovolených, memečka, mapy, playlisty, staré zprávy, místa, kam chtějí jet. Jen to většinou dělají přes malou obrazovku, oba naklonění nad telefonem, hlavy skoro u sebe, což je někdy roztomilé a někdy jen nepohodlné. Velká obrazovka z toho udělá společný prostor. Pokud je to bezpečné, pokud s tím oba souhlasí, pokud člověk ví, co se mu může zobrazit, může to být vlastně docela hezké. Ne nutně pracovní. Spíš lidské. Tady jsou fotky. Tady je mapa. Tady je film. Tady je písnička. Tady je něco z mého světa, ale nemusíš se dívat přes moje rameno.

A na hotelu je to ještě prostší. Vejdete do pokoje, na stěně nebo stolku je televize, která často celý pobyt jen mlčí. Dřív bych vytáhla laptop, našla místo, připojila nabíječku, možná řešila Wi-Fi, možná se tvářila, že budu pracovat. Teď stačí telefon a kabel. Najednou mám větší obraz. Větší text. Větší mapu. Větší prostor na psaní. A když skončím, zase to celé zmizí do dlaně. Je na tom něco velmi uspokojivého. Ne proto, že bych byla „digitální nomádka“, to spojení na mě působí, jako by někdo prodával batoh a samotu v jednom balíčku. Spíš proto, že jsem člověk, který ocení, když věci nemusí zabírat víc místa, než je nutné.

Možná se mi na tom líbí právě ta dočasnost. Laptop si na stole dělá nárok na prostor. Otevřete ho a najednou jste v režimu práce. Telefon připojený k obrazovce je lehčí dohoda. Teď tě na chvíli zvětším. Teď tě použiju jako plochu. Teď si napíšu, co potřebuju. A potom tě zase odpojím a vrátím do kapsy. Žádný velký přesun. Žádné nové zařízení. Žádná další věc, o kterou se musím starat. Jen rozšíření něčeho, co už u sebe mám.

Je možné, že se za pár let budu smát tomu, jak jsem z jednoho kabelu udělala malou filozofii. Ale technologie vždycky odhaluje i něco jiného než jen svoje funkce. Ukazuje, jak si představujeme práci, soukromí, připravenost, pohyb, domov. Laptop pro mě dlouho znamenal možnost být kdekoliv a pořád schopná pracovat. To znělo svobodně, dokud jsem si nevšimla, že to někdy znamená jen nosit práci všude s sebou. Telefon je v tomhle ještě zrádnější, protože práci už dávno nosíme všude. Ale možná právě proto mi dává smysl ho nepřidávat k dalším zařízením. Když už je telefon centrum, možná nemusím vedle něj nosit ještě jedno centrum pro případ, že by první centrum nebylo dost centrum.

Zní to směšně, ale přesně takhle často žijeme. Duplikujeme věci, protože nevěříme, že jedna stačí. Máme aplikaci a její webovou verzi. Telefon a laptop. Poznámky v telefonu a poznámky v sešitě. Fotky v galerii a zálohu někde, o které doufáme, že existuje. Kontakty na třech místech. Kabely ve čtyřech taškách. Věci pro jistotu, věci pro práci, věci pro odchod, věci pro návrat. Někdy je to rozumné. Někdy je to jen šum. A já se teď učím rozlišovat, co je záloha a co je už jen opakování strachu.

Asi proto nechci svůj laptop hrdinsky prodat a napsat o tom vítězný status. To by bylo moc čisté. Život je špinavější a praktičtější. Laptop tu ještě zůstane. Dožije. Bude mi sloužit tam, kde dává smysl. Možná ho občas otevřu a vzpomenu si, že klávesnice plné velikosti je pořád příjemná věc. Možná budu mít dny, kdy telefon nestačí a já budu ráda, že jsem se nezbavila všeho jen proto, abych mohla být teoreticky lehčí. Ale zároveň si poprvé vážně připouštím, že až jednou doslouží, možná další laptop nebude automatická odpověď. Možná bude otázka znít jinak. Co vlastně potřebuju? Co opravdu dělám? Kde pracuju? Kolik toho píšu mimo domov? Kolikrát jsem laptop vytáhla a kolikrát jsem ho jen nesla jako talisman kompetence?

Talisman kompetence je krásně zbytečná věc. Těžká, drahá, kovová, s logem na víku. Vypadá dospěle. Vypadá připraveně. Vypadá jako člověk, který by měl umět odpovědět na e-mail bez toho, aby si předtím musel udělat kávu a projít malou existenciální krizí. Ale moje kompetence není v laptopu. Není ani v telefonu. Je v tom, že vím, co potřebuji udělat, a že si k tomu dokážu vybrat nástroj, který mi nepřidá zbytečnou váhu. Někdy to bude počítač. Někdy telefon. Někdy papír. Někdy vůbec nic, protože některé věci je lepší nechat chvíli dozrát v hlavě a nehnat je hned do aplikace.

Tohle je možná největší změna. Ne že bych chtěla být víc technologická, ale že chci být méně obklopená technikou, která duplikuje sama sebe. Nechci mít pocit, že abych mohla napsat odstavec, musím otevřít stroj, který na mě okamžitě vyvalí celý pracovní vesmír. Někdy chci jen větší obraz k telefonu. Někdy chci jen klávesnici, protože palce už odmítají spolupracovat. Někdy chci jen sedět v pokoji, připojit kabel do televize a mít před sebou svoje poznámky tak velké, že je konečně nemůžu ignorovat.

Na tom se dá zvyknout. Velmi rychle.

A je to trochu nebezpečné, protože jakmile si jednou zvyknete, že telefon umí být i desktop, začnete si všímat všech obrazovek kolem sebe. Hotelová televize už není jen hotelová televize. Monitor u někoho doma není jen monitor. Obrazovka v pokoji není jen věc, na které běží zprávy se zvukem vypnutým. Všechno to začne vypadat jako možnost. Ne vlastnit další zařízení, ale na chvíli použít prostor, který už existuje. To je pro mě mnohem zajímavější než představa, že si koupím ještě lehčí laptop, ještě menší tablet, ještě elegantnější mezikrok mezi věcmi, které už mám.

Nechci další mezikrok. Chci méně věcí mezi mnou a tím, co chci udělat.

Možná je to celé jen drobná osobní změna. Žádná revoluce. Žádné „odteď už nikdy“. Spíš pomalé odvykání. Laptop tu ještě je, trochu unavený, trochu užitečný, trochu odsunutý. Telefon je tu taky, už dávno hlavní, jen jsem mu to nechtěla přiznat nahlas. Kabel se přesunul z kategorie „někde ho mám“ do kategorie „tohle by se mohlo hodit“. Malá klávesnice přestala být podivný doplněk a začala být praktická věc, kterou možná opravdu chci mít u sebe častěji než laptop. A já jsem začala být o trochu smířenější s představou, že méně v tašce nemusí znamenat méně schopnosti. Někdy to znamená jen méně hluku.

Protože minimalismus pro mě není prázdno. Není to ani výkon. Není to soutěž, kdo toho vlastní míň a vypadá u toho čistěji. Pro mě je to spíš tichá otázka: co z toho všeho opravdu potřebuju mít u sebe? Ne co bych mohla potřebovat v ideálním krizovém scénáři. Ne co by o mně říkalo, že jsem připravená, produktivní, chytrá, organizovaná a dostatečně dospělá. Jen co opravdu potřebuji na většinu dní, které skutečně žiju.

Poslední dobou mi odpověď vychází překvapivě jednoduše. Telefon. Klávesnici. Kabel. Trochu soukromí. Trochu místa. A možná odvahu nechat některé věci doma, i když by se teoreticky mohly hodit.

To je pro mě zatím dost.

A laptop? Ten si ještě nechám. Není potřeba dělat dramatické rozchody s věcmi, které nám dlouho sloužily. Jen už ho možná nebudu všude vláčet jako důkaz, že jsem připravená na život. Život se stejně většinou nestane v ideálním pracovním režimu. Stane se mezi zprávou, mapou, fotkou, poznámkou, kávou, cestou, únavou, jedním kabelem a obrazovkou, která je zrovna po ruce.

A jestli mi k tomu stačí telefon, možná je to docela dobrá zpráva.