Nechci být obsah. Chci být čitelná.

Nikdy nevím, kdy přesně se z člověka stane obsah.

Možná ve chvíli, kdy poprvé napíše něco osobního a někdo mu odpoví, že „tohle by mělo mít větší dosah“. Možná ve chvíli, kdy se bolest přestane číst jako zkušenost a začne se hodnotit jako dobře zpracované téma. Možná až tehdy, kdy si člověk uvědomí, že i jeho ticho by se dalo lépe naformátovat, kdyby k němu přidal správnou fotku, správný titulek a větu, která bude dostatečně měkká na sdílení, ale dost ostrá na reakce.

Já jsem na internetu dlouho. Ne dost dlouho na to, abych mohla nostalgicky vyprávět o zlaté éře blogů s blikajícími bannery a počítadlem návštěv, ale dost dlouho na to, abych si pamatovala, že internet ještě nedávno nepůsobil jako místo, kde se každý nádech musí proměnit v položku v portfoliu. Byl hlučný, divný, občas ošklivý, občas nádherný. Lidé na něm nebyli vždycky lepší, ale častěji působili jako lidé. Ne jako formáty, které čekají na optimalizaci.

Dneska mám někdy pocit, že když člověk něco zveřejní, okamžitě se kolem toho postaví neviditelný obchod. Ne nutně obchod s penězi. Spíš obchod s pozorností, dojmem, identitou, pozicí, hodnotou. Všechno se dá přečíst jako signál. Každá fotka jako estetická volba. Každá věta jako sebeinscenace. Každé mlčení jako strategie. Když napíšu něco o jazyce, původu, samotě, technologii nebo komunitě, někde v pozadí už cítím, jak se to dá zařadit: diaspora content, identity content, soft tech content, queer notes, immigrant daughter reflections, niche personal essay, quiet internet girl, něco mezi kavárnou a archivem.

A já si říkám: ne.

Nebo přesněji: ne takhle.

Nechci předstírat, že nejsem součástí internetu. Jsem. Píšu na něj, čtu ho, žiju v něm víc, než bych někdy přiznala lidem, kteří si myslí, že „skutečný život“ začíná teprve vypnutím obrazovky. Mám ráda malé platformy, odkazy, profily, bio řádky, domény, poznámky, feedy, drobné sociální prostory, kde se lidé poznávají ne podle velkých prohlášení, ale podle opakovaných malých stop. Internet pro mě nikdy nebyl jen únik. Byl to také způsob, jak být někde přítomná bez toho, aby mě místnost okamžitě celou spolkla.

Ale čím víc se všechno kolem nás učí měřit, kategorizovat a doporučovat, tím častěji mám pocit, že být online znamená neustále se překládat do podoby, kterou stroje a cizí lidé zvládnou rychle přečíst.

A rychlé přečtení není totéž jako porozumění.

Nechci být obsah. Chci být čitelná.

To zní skoro jednoduše, ale není.

Protože obsah je vlastně velmi pohodlná věc. Obsah nemusí být celý. Stačí, když je použitelný. Stačí, když má háček. Stačí, když se dá někam přiřadit. Obsah může být smutný, pokud je smutný esteticky. Může být politický, pokud se vejde do sdíletelné věty. Může být osobní, pokud není osobní příliš nepohodlně. Může být menšinový, pokud majoritě umožní cítit se otevřeně, vzdělaně nebo dojatě, ale nenechá ji příliš dlouho sedět ve vlastním neklidu.

Čitelnost je něco jiného.

Čitelnost není povinnost všechno vysvětlit. Není to průhlednost. Není to výkladní skříň. Čitelnost neznamená, že člověk na sebe nalepí štítky a čeká, až si kolemjdoucí vyberou, který se jim hodí do konverzace. Pro mě je čitelnost spíš možnost nebýt pořád špatně zjednodušená. Být přečtená pomalu. V souvislostech. S vědomím, že některé věci se nedají shrnout do původu, jména, fotky, biografie ani jedné dobře mířené věty.

Možná právě proto mě vždycky dráždí, když se z identity dělá obsahová kategorie. Ne proto, že bych se za ni styděla. Naopak. Ale protože identita není dekorace, kterou si člověk připne k textu, aby měl větší hloubku. Není to téma týdne. Není to barevný štítek v redakčním kalendáři. Je to způsob, jakým člověk přichází do místnosti. Jaké otázky čeká. Jaké otázky už nesnese. Kdy se usměje, i když nechce. Kdy opraví výslovnost svého jména a kdy už jen nechá věc projít kolem, protože den má omezené množství energie a ne každý člověk si zaslouží lekci zdarma.

Když vyrůstáte mezi jazyky, velmi brzy zjistíte, že lidé často nečtou vás, ale vlastní představu o vás. Někdo slyší jméno a už má připravenou mapu. Někdo vidí tvář a už hledá otázku. Někdo se dozví původ a okamžitě začne listovat v katalogu věcí, které o něm údajně ví. Jídlo. Obchody. Pracovitost. Rodina. Výslovnost. „Odkud jsi doopravdy.“ „Ty mluvíš ale krásně česky.“ „A doma mluvíte jak?“ „A cítíš se víc jako…?“

Ty otázky často nejsou zlé. To je na nich skoro nejtěžší. Kdyby byly jen zlé, dalo by se proti nim jednodušeji postavit. Jenže ony jsou často zabalené do zvědavosti, do milého tónu, do malého úsměvu, do představy, že člověk přece jen navazuje kontakt. A vy najednou stojíte před rozhodnutím, jestli být trpělivá, vtipná, edukativní, ostrá, nebo prostě unavená.

Na internetu je to podobné, jen rychlejší. Člověk napíše větu a ta se od něj oddělí. Začne cestovat bez těla. Bez tónu. Bez obličeje. Bez historie. Někdo ji pochopí. Někdo ji použije. Někdo ji přeloží do své potřeby. Někdo z ní udělá důkaz, že má pravdu. Někdo ji odnese do úplně jiné hádky, která s vámi nikdy neměla nic společného.

A najednou už nejste člověk, který něco napsal. Jste materiál.

Některé věty se na internetu nečtou. Jen se použijí.

Tohle mě fascinuje a děsí zároveň. Protože já nechci psát jen do bezpečných malých koutů, kde všichni souhlasí a nikdo nikdy nic neriskuje. Nechci si pěstovat křehkou porcelánovou vitrínu, do které smí vstoupit jen lidé s perfektně čistýma rukama. To by byla jiná forma vězení. Jenže zároveň nechci, aby se každý pokus o přesnost okamžitě proměnil v další věc k rychlé spotřebě.

Možná je to zvláštní druh digitální únavy. Ne únava z lidí, ale únava z formátů. Z toho, že všechno má mít správnou délku, správný rytmus, správnou míru zranitelnosti, správný poměr humoru a bolesti. Že i autenticita už často vypadá jako šablona. Že člověk má být „raw“, ale ne chaotický. „Soft“, ale ne slabý. „Bold“, ale ne nepříjemný. „Relatable“, ale ne příliš konkrétní. Má ukázat jizvu, ale nejlépe v dobrém světle.

A to je přesně místo, kde mi začíná být těsno.

Protože některé věci nechci zabalit lépe. Některé věci nechci udělat sdílitelnější. Některé věci nechci převést do tónu, který bude pro ostatní pohodlnější. Ne proto, že bych chtěla být tajemná. Ne proto, že bych si myslela, že nepochopitelnost je hloubka. Většinou je to jen špatná komunikace s dobrým sebevědomím. Ale existuje rozdíl mezi tím být otevřená a být rozebraná na součástky.

Já nechci být uzavřená. Jen nechci být bez obalu.

To je možná největší paradox online psaní. Člověk píše, protože chce být nějakým způsobem nalezen. Ne nutně široce. Ne nutně hlasitě. Ale přece jen: kdyby opravdu nechtěl být čten, nechal by si věty v poznámkách, v hlavě, v chatu s jedním člověkem, v sešitě, který nikdy neopustí stůl. Veřejné psaní vždycky obsahuje malou prosbu: podívej se sem. Jenže hned za ní stojí druhá, tišší a mnohem zranitelnější: ale nezplošť mě, když už se díváš.

Tohle není jen osobní problém. Je to problém celého internetu, který se naučil zacházet s lidmi jako s jednotkami pozornosti. Platformy nechtějí, abychom byli čitelní. Chtějí, abychom byli rozpoznatelní. To je velký rozdíl. Rozpoznatelnost znamená, že algoritmus i publikum ví, kam vás zařadit. Ví, co od vás čekat. Ví, čím se lišíte dostatečně na to, abyste byli zajímaví, ale ne natolik, abyste byli nepohodlní.

Čitelnost je pomalejší. Potřebuje paměť. Potřebuje opakování. Potřebuje kontext. Potřebuje, aby člověk nebyl pokaždé nucený začínat od nuly a vysvětlovat, proč má právo mluvit o věcech, které se ho týkají.

Myslím na to často u malých online prostorů. U feedů, kde se lidé postupně stávají známými ne proto, že mají perfektní osobní značku, ale protože je vídáte v čase. Jednou napíšou něco o počasí. Jindy o jídle. Potom o únavě. Potom o tom, že je štve nějaká technologie. Potom sdílejí fotku okna, tramvaje, kávy, rozbitého dne. A vy jim postupně začnete rozumět ne skrze jednu velkou definici, ale skrze drobné návraty.

To je pro mě možná nejhezčí forma online přítomnosti: ne virální průlom, ale pomalá čitelnost.

Nechci, aby mě lidé poznali přes jednu větu, která zrovna dobře vyšla. Chci, aby když mě čtou delší dobu, začali chápat můj rytmus. Kdy žertuju. Kdy už nežertuju. Kdy jsem ostrá, protože něco opravdu bolí. Kdy jsem něžná, ale nechci to říct moc nahlas. Kdy se tvářím nenápadně, ale ve skutečnosti jsem právě položila prst na místo, které dlouho nikdo nepojmenoval.

Tohle se nedá vyrobit jedním profilem. Nedá se to nacpat do bio řádku, i když bio řádky miluju víc, než je možná zdravé. Nedá se to zachránit estetickým coverem ani správnou doménou, i když obojí umí vytvořit hezký práh. Čitelnost vzniká časem. Vzniká tím, že člověk nemusí každou část sebe proměnit v argument.

🗒️ Možná proto mám ráda malé poznámky.
Nejsou tak těžké jako esej, ale nejsou tak prázdné jako póza. Umí podržet detail, který by se do velkého textu nevešel, a přitom říct něco přesnějšího než dlouhá obhajoba. Někdy je poznámka jen způsob, jak nechat věc existovat dřív, než ji svět začne nutit k pointě.

Možná i proto mě přitahují malé platformy, malé blogy, pomalejší místa, kde člověk nemusí křičet, aby měl pocit, že existuje. Neidealizuju je. Malé prostory umí být taky malicherné, uzavřené, divné a někdy až příliš přesvědčené o vlastní čistotě. Ale v nejlepším případě dovolují něco, co velké platformy postupně ztratily: pocit, že text nemusí hned někam výkonově směřovat. Že fotka nemusí být důkaz. Že bio nemusí být prodejní věta. Že člověk může být přítomný bez toho, aby se okamžitě proměnil v produkt své vlastní přítomnosti.

A tady se to zase vrací k identitě.

Protože když patříte k někomu, koho si lidé rádi vysvětlují, internetová čitelnost je složitější. Člověk nechce být neustále edukativní, ale zároveň ví, že mlčení nechá prostor horším interpretacím. Nechce být reprezentant, ale ví, že pro některé lidi bude stejně první nebo jediný člověk „tohoto typu“, kterého čtou. Nechce nést celou komunitu na zádech, ale taky nechce předstírat, že se ho komunita netýká. Nechce být symbol. Ale svět má symboly rád, protože symboly jsou skladnější než lidé.

A tak se člověk učí zvláštní rovnováhu. Říct dost na to, aby nebyl úplně vymazán. Neříct tolik, aby byl celý spotřebován.

Někdy mám pocit, že většina mé online existence je právě o tomhle vyvažování. Být přítomná, ale ne dostupná všem. Být osobní, ale ne rozbalená jako balíček. Být srozumitelná, ale ne zjednodušená. Psát o věcech, které se mě týkají, a přitom se nestat jejich propagačním materiálem.

Není to dokonalé. Někdy napíšu věc ostřeji, než jsem chtěla. Někdy naopak příliš opatrně. Někdy mě potěší pozornost, i když se tvářím, že mi na ní nezáleží. Někdy mě vyděsí, že přesně ta věta, která měla být malá a tichá, začne rezonovat víc než text, do kterého jsem vložila skutečnou práci. Někdy si říkám, jestli už i moje snaha nebýt obsahem není jen další druh obsahu.

To je nepříjemná myšlenka, ale asi poctivá.

Protože nikdo z nás nestojí úplně mimo. I odmítnutí výkonu se dá estetizovat. I pomalost se dá proměnit v značku. I privacy může být póza, když ji člověk začne předvádět příliš nahlas. Internet je výborný v tom, že dokáže spolknout i kritiku sebe sama a nabídnout ji zpátky jako nový styl.

Takže možná nejde o to z toho úplně utéct. Možná jde jen o to nedat tomu všechno.

Nenechat platformy rozhodnout, že hodnota věty je v její rychlosti. Nenechat publikum rozhodnout, že člověk existuje jen tehdy, když je právě zajímavý. Nenechat algoritmus převychovat vlastní cit pro to, co je důležité. Nenechat cizí pohled udělat z vlastního života sérii vysvětlivek.

A hlavně: nenechat se přesvědčit, že být čitelná znamená být jednoduchá.

Čitelnost není kapitulace před cizím pohledem. Je to právo nebýt pořád špatně přečtená.

Možná proto mi tolik záleží na přesnosti. Ne na dokonalosti, ale na přesnosti. Na tom, jestli slovo opravdu sedí. Jestli věta neuhýbá. Jestli humor něco odhaluje, nebo jen zakrývá. Jestli něha není dekorace. Jestli ostrost není jen obranný reflex. Jestli když napíšu „domov“, nemyslím tím náhodou jen místo, kde mě nikdo nenutí být pořád vysvětlitelná.

Čitelnost pro mě není výzva „pochopte mě celou“. To by bylo nesnesitelné a asi i nemožné. Nikdo není celý pochopitelný. Ani pro sebe. Spíš je to malá prosba o lepší druh pozornosti. O čtení, které nezačne rovnou škatulkou. O prostor, kde se člověk nemusí hned stát příkladem, důkazem, reprezentací, estetikou nebo lekcí.

Chci psát tak, aby moje texty mohly být někomu blízké, ale nechci, aby mě blízkost s publikem připravila o hranice. Chci, aby někdo v mých větách poznal kousek sebe, ale nechci se kvůli tomu rozpustit v obecné použitelnosti. Chci být osobní, ale ne vytěžená. Veřejná, ale ne průhledná. Přítomná, ale ne neustále dostupná k interpretaci.

Možná je to celé jen jiný způsob, jak říct, že nechci zmizet, ale nechci být prodána.

A možná proto se vracím k malým věcem. K poznámkám. K fotkám, které nic nedokazují. K větám, které nejsou připravené stát se citátem. K tichým online prostorům, kde se lidé ještě umí objevovat postupně. K jazykům, které se někdy překrývají a někdy si překážejí. K tomu zvláštnímu pocitu, že člověk může být doma ve více než jednom systému, ale v žádném nechce být zredukován na ukázkový případ.

Nechci být obsah.

Ne proto, že bych byla nad tím. Nejsem. Mám ráda dobrý titulek. Mám ráda přesně napsané bio. Mám ráda, když text najde lidi, kteří ho měli najít. Mám ráda, když se věta podaří tak, že má v sobě malý elektrický náboj. Nejsem svatá patronka offline života ani asketická odpůrkyně sociálních sítí. Kdybych byla, nepsala bych to sem.

Jen nechci, aby se z každé části života stala surovina.

Nechci, aby původ byl háček. Aby jazyk byl performance. Aby měkkost byla brand. Aby soukromí bylo estetické gesto. Aby bolest byla důkaz autenticity. Aby identita byla dekorace na profilu. Aby člověk musel být pořád trochu zranitelný, trochu vtipný, trochu politický a trochu krásně unavený, aby si zasloužil pozornost.

Chci být čitelná.

Pomalu. Nepohodlně. V kontextu. S chybami, které nejsou hned interpretovány jako morální selhání. S hranicemi, které nejsou čteny jako chlad. S něhou, která nemusí každému sloužit. S humorem, který není omluva. S jazykem, který si někdy dovolí nechat věc nevysvětlenou.

A možná to je nakonec všechno, co od internetu ještě chci.

Ne velké publikum. Ne dokonale čistý obraz. Ne osobní značku, která mě předběhne a začne mluvit za mě.

Jen malé místo, kde se dá být přečtená o trochu lépe, než jak mě svět čte ve spěchu.