Pátek bez výčitek

Tenhle víkend bude jiný.

Ne takovým tím velkým, filmovým způsobem, kdy člověk zavře jednu kapitolu, dramaticky se podívá z okna a za ním se zrovna rozsvítí město, aby všichni pochopili, že právě začíná nový život. Takové věci se možná dějí v reklamách na bankovní účty pro mladé dospělé, ale v reálném životě většinou jen sedíte někde doma, máte před sebou hrnek, telefon leží trochu bokem, v hlavě běží ještě poslední zbytky týdne a vy si pomalu uvědomujete, že něco je jinak. Ne že by se svět změnil. Spíš se změnilo to, co od vás svět v pondělí ráno nebude chtít.

Po dlouhých letech mě po víkendu nečeká žádná studentská povinnost.

To je věta, která na první pohled nevypadá nijak zvlášť dramaticky. Zní skoro administrativně. Jako informace, kterou by člověk mohl napsat do diáře vedle nákupu rýže, praní prádla nebo připomínky, že má někomu odepsat. Ale čím déle na ni myslím, tím víc cítím, že v ní je něco mnohem většího než jen fakt, že nemusím otevřít žádný soubor, přečíst žádný text, doplnit žádnou poznámku, zkontrolovat žádný deadline nebo se tvářit, že přes víkend odpočívám, zatímco někde v pozadí tiše bliká seznam věcí, které jsem měla udělat nejlépe už minulý týden.

Je to zvláštní druh ticha. Ne úplně prázdno, spíš ticho po stroji, který běžel tak dlouho, že jsem si jeho hluk přestala uvědomovat. Škola byla v mém životě přítomná tak dlouho, že přestala být jen jednou z věcí, které dělám. Byla rytmus. Byla rám. Byla odpověď na otázku, co teď, co potom, co děláš, kam směřuješ, proč ještě nemusíš mít všechno přesně pojmenované. Od základky přes střední až po vysokou se člověk pohybuje v něčem, co má svůj kalendář, svoje termíny, svoje přestávky, svoje začátky a konce. I když se mění školy, učitelé, předměty, města, ročníky a to, jak moc vážně to celé berete, zůstává tam nějaká základní konstrukce. Vždycky je nějaké další pololetí, další semestr, další zkouškové, další termín, další odevzdání, další „ještě tohle a potom bude klid“.

Jenže potom nikdy úplně nebyl klid. Byl jen další typ povinnosti v jiném oblečení.

A teď je pátek. Jen pátek. Jen obyčejný konec týdne, který by se za normálních okolností nemusel tvářit jako životní mezník. Jenže on se tak trochu tváří, i když nenápadně. Sedí někde vedle mě a dělá, že nic, ale oba víme, že tentokrát za sebou nemá schované pondělí s učebním plánem, textem k přečtení, seminárkou k dopsání, prezentací k připravení nebo tím nenápadným vnitřním hlasem, který říká: dobře, odpočiň si, ale hlavně se moc nerozpadni, protože brzy zase potřebujeme fungovat.

Možná poprvé po opravdu dlouhé době můžu vypnout. Ne jen na chvíli. Ne jen jako člověk, který si oddechne mezi dvěma povinnostmi a už v odpočinku plánuje, jak se zase poskládá zpátky do použitelného tvaru. Spíš vypnout tak, že se nemusím okamžitě restartovat pro další školní kolo. Nemusím si v neděli večer v duchu připomínat, co mě čeká. Nemusím mít připravený plán, jak přežiju další týden. Nemusím si dokazovat, že volno si zasloužím, protože jsem předtím dostatečně trpěla.

Tohle je možná první víkend po letech, kdy odpočinek nebude mít poznámku pod čarou.

A já nevím, co s tím.

Cítím se lehčí. Ne úplně euforicky, spíš podezřele. Jako když člověk nese dlouho těžkou tašku a pak ji konečně položí, ale rameno ještě chvíli bolí, protože tělo nestihlo pochopit, že už nemusí vyrovnávat váhu. V hlavě je pořád určitá připravenost. Nějaký reflex. Něco ve mně se ještě chce podívat, jestli náhodou nemám něco odevzdat. Jestli jsem nezapomněla na poslední úkol. Jestli někde v rohu neleží nedočtený text, který mi za pár hodin zkazí pocit svobody. Je to skoro směšné, ale ne úplně. Člověk si zvykne držet věci tak dlouho, až si bez nich připadá podezřele nahý.

Někdy je pátek jenom tělo, které konečně přizná, kolik toho za nás celé roky neslo.

Nechci to přehánět. Nechci ze školy dělat tragédii, protože to by nebyla pravda. Nebyla jsem uvězněná v systému, který mě jen drtil, až ze mě zbyla unavená brožura o výkonu. To by bylo příliš jednoduché a trochu nefér. Já jsem školu v mnoha ohledech měla ráda. Měla jsem ráda texty, měla jsem ráda psaní, měla jsem ráda ten zvláštní pocit, když člověk najednou pochopí, jak věci spolu souvisí, nebo když se z něčeho, co na začátku vypadalo jako chaos, postupně stane věta, odstavec, argument. Byly části studia, které mě doopravdy bavily. Byly momenty, kdy jsem si nepřipadala jako někdo, kdo plní povinnost, ale jako někdo, kdo si našel hru, jejíž pravidla mu dávají smysl.

A možná právě proto je ten konec zvláštní. Neodcházím z něčeho, co jsem nenáviděla. Odcházím z něčeho, co mě dlouho drželo pohromadě.

Studium mi šlo relativně od ruky. Ta věta ve mně pořád vyvolává trochu neklidu, protože člověk je zvyklý mluvit o vzdělání buď jako o heroickém výkonu, nebo jako o něčem, co se má shodit, aby nepůsobil moc spokojeně. Jenže pravda je asi někde jinde. Nešla jsem se kvůli škole vždycky roztrhat. Nebyla jsem pořád na pokraji zhroucení. Neznamená to, že jsem neměla stres, únavu, pochybnosti nebo chvíle, kdy jsem chtěla odložit vlastní mozek někam na polici a nechat ho tam do odvolání. Ale když se na to dívám s odstupem, vidím i to, že jsem měla určitý náskok, který nebyl o genialitě ani o nějaké mimořádné disciplíně. Prostě jsem četla a psala velmi brzo. Texty pro mě nikdy nebyly cizí prostor. Jazyk nebyl něco, do čeho bych musela vstupovat s turistickou mapou a obavou, že se ztratím. Byl to spíš terén, ve kterém jsem se naučila pohybovat dřív, než jsem přesně chápala, co všechno to znamená.

V předchozím textu jsem psala o tom, že jsem se k textu dostala brzy, a čím víc na to myslím, tím víc mi dochází, jak moc to ovlivnilo všechno ostatní. Když člověk čte brzo, začne svět skládat trochu jinak. Slova nejsou jen nástroje, jak odpovídat dospělým nebo vyplňovat školní sešity. Jsou to malé zásuvky, do kterých se dá něco schovat. Jsou to špendlíky, kterými se dá přichytit pocit, aby úplně neuletěl. Jsou to dveře, které se dají zavřít, když je venku moc hluku, a někdy taky otevřít, když člověk potřebuje zjistit, jestli někdo další někdy cítil něco podobného.

Proto pro mě škola nikdy nebyla jen škola. Byla to samozřejmě instituce, hodnocení, termíny, osnovy, pravidla a všechno to, co člověka někdy nutí sedět nad věcí, která by mu možná připadala zajímavá, kdyby zrovna nemusela být hotová do úterý. Ale byla to taky dlouhá forma hry. Hry s textem, významem, argumentem, strukturou. Hry, ve které se učíte, kdy máte citovat, kdy parafrázovat, kdy si stát za svým a kdy uznat, že věta, která zněla v hlavě skvěle ve dvě ráno, ráno připomíná spíš akademicky oblečený průvan. Hry, ve které člověk zjistí, že někdy není nejtěžší něco napsat, ale přestat to opravovat. A že někdy je největší výkon prostě odevzdat text ve stavu, kdy už není dokonalý, ale je dostatečně pravdivý, aby unesl vlastní existenci.

Tohle všechno ve mně zůstává. Nechci to ze sebe setřást jako něco, co bylo jen břemeno. Jenže zároveň cítím, že se uvolňuje něco, co jsem si zvykla nést tak automaticky, že jsem tomu přestala říkat váha. Od základky až po vysokou měl můj život pořád nějakou školní gravitaci. I prázdniny měly svůj konec. I volno mělo v dálce další začátek. I období, kdy jsem zrovna nic neodevzdávala, byla obvykle jen přestávkou před dalším kolem. A teď najednou stojím na místě, kde se ten známý cyklus přerušil.

Je to svoboda, ale ne úplně jednoduchá. Svoboda často vypadá zvenčí jako něco lehkého, ale ve skutečnosti je v ní spousta práce. Když vám někdo dá strukturu, můžete se vůči ní vymezovat, můžete si na ni stěžovat, můžete ji obejít, můžete ji používat jako výmluvu, můžete v ní být unavení, ale pořád existuje. Když struktura zmizí, zmizí i pohodlný protivník. Najednou už není tak snadné říct: nemůžu, mám školu. Nemůžu, mám zkouškové. Nemůžu, musím psát. Nemůžu, ještě nejsem hotová. Škola je zvláštní štít. Někdy překáží, ale někdy taky chrání před otázkami, na které člověk ještě neumí odpovědět.

A teď mám pocit, že ten štít někdo odložil ke dveřím a řekl: tak, teď si můžeš dělat, co chceš.

Jenže co když člověk právě neví, co chce?

Nebo ještě hůř: co když najednou zjistí, že nechce nic hned?

To je možná ta největší novinka. Ne že bych neměla žádné sny, žádné plány, žádné nápady, žádné směry, které mě lákají. Mám jich dost, možná až moc. Jen nejsou zatím seřazené do úhledného životního dokumentu s titulkem „co dál“. Jsou to spíš náznaky. Věci, ke kterým se vracím. Poznámky v telefonu. Věty, které si ukládám, protože ještě nevím, jestli budou začátkem článku, nebo jen připomínkou, že jsem si v určitou chvíli všimla něčeho pravdivého. Malé představy o tom, co bych mohla stavět, psát, zkoušet, odmítnout, obnovit nebo nechat konečně být.

A možná je v pořádku, že z toho zatím není plán.

Možná si ho teprve vystavím. Postavím. Navrhnu. Možná ho budu chvíli dodržovat a potom ho s klidným svědomím poruším, protože některé plány jsou dobré jen do chvíle, než se z nich stane nová forma povinnosti. Možná zjistím, že nepotřebuji hned další systém, do kterého se sama zařadím jen proto, aby se absence starého systému necítila tak divně. Možná mám právo chvíli nevyplňovat prázdné místo něčím, co se dá dobře vysvětlit ostatním.

🪟 Možná první úkol po škole není najít nový úkol. Možná je to vydržet chvíli bez něj a nezpanikařit z vlastní volnosti.

Tohle se píše snadno, ale žije se to hůř. Protože jsme naučení, že volný prostor je něco, co se má rychle obsadit. Když člověk dokončí jednu věc, hned se ho ptají na další. Když někam dojde, má ideálně ukázat, kam půjde potom. Když se mu uleví, má z té úlevy vytvořit plán, výkon, projekt, aspoň nějakou přijatelnou odpověď. Nechci tvrdit, že svět je jen továrna na otázky a my jsme jen unavení lidé v jejím čekacím systému. Ale někdy to tak trochu působí. Jako by nestačilo něco dokončit. Člověk má zároveň okamžitě doložit, že volné místo po tom, co dokončil, nezůstane volné moc dlouho.

Jenže já dnes nechci dokazovat, že moje svoboda bude produktivní.

Možná ani nechci dokazovat, že si ji zasloužím.

To je další zvláštní věc. Když člověk dlouho funguje v režimu povinností, začne si odpočinek představovat jako odměnu. Ne jako potřebu, ne jako přirozenou součást života, ale jako něco, co se přiděluje až po splnění úkolů. A i když úkoly splníte, někde uvnitř zůstává podezření, že byste si měli najít další, aby odpočinek nepůsobil příliš drze. Jako by samotná lehkost byla něco podezřelého. Jako by člověk musel mít pádný důvod, proč se necítit pořád trochu zatížený.

Možná proto mám pocit, že jsem podvedla systém.

Ne proto, že bych nic neudělala. Udělala jsem dost. Prošla jsem tím vším. Od základky přes střední až po vysokou. Četla jsem, psala jsem, učila jsem se, odevzdávala, odpovídala, zvládala, někdy improvizovala, někdy měla štěstí, někdy prostě jen udělala, co bylo potřeba. Ale když se na to dívám zpětně, nepřipadá mi to jako hrdinská cesta s hudbou v pozadí. Připadá mi to spíš jako dlouhá hra, kterou jsem hrála dost dobře na to, aby mě nepohltila. A teď jsem najednou na druhé straně, s lehce nevinným výrazem člověka, který prošel dveřmi a čekal, že někdo zakřičí: moment, takhle jednoduché to přece být nemělo.

Možná to nebylo jednoduché. Možná jen člověk při některých věcech vyroste tak blízko jejich pravidlům, že mu jejich složitost připadá přirozená. Jako když někdo od malička překládá mezi jazyky, náladami, prostředími, očekáváními a potom mu dlouho nedochází, že to vlastně byla práce. Ne proto, že by si chtěl hrát na výjimečnost, ale proto, že pro něj to byla normální podoba světa. Některé schopnosti se nevyvíjejí jako talent. Vyvíjejí se jako způsob, jak se neztratit.

Možná jsem se naučila číst a psát brzo. Možná jsem se naučila číst místnosti ještě dřív. Možná jsem se naučila vnímat, kdy se od člověka čeká odpověď, kdy výkon, kdy ticho, kdy poslušnost a kdy schopnost tvářit se, že všechno jde podle plánu. A škola do toho zapadla skoro přirozeně. Byla to další místnost, kterou bylo možné přečíst. Další jazyk, který se dal naučit. Další systém, jehož pravidla se dala pochopit natolik, aby v něm člověk našel vlastní chodbu.

To neznamená, že to bylo bez námahy. Znamená to jen, že námaha nebyla vždycky vidět ani mně samotné.

A možná proto se teď cítím tak zvláštně. Protože když zmizí povinnost, která byla dlouho součástí vaší identity, nezůstane po ní jen volný čas. Zůstane po ní otázka, kým jste, když zrovna nic neplníte. Kým jste v pátek večer, kdy nemusíte nic dokazovat učitelům, systému, rodině, budoucnosti ani té přísné verzi sebe sama, která sedí někde v koutě s poznámkovým blokem a má připomínky ke všemu.

Možná jsem pořád ta samá. Jen mám konečně méně hluku mezi sebou a sebou.

To je věta, která se mi líbí, protože není triumfální. Není v ní velké prohlášení o nové éře. Je v ní jen drobný posun. Víkend jako prostor, kde člověk nemusí být novou verzí sebe sama. Stačí být trochu méně přitlačený ke zdi vlastního programu. Stačí si všimnout, že ramena pomalu klesají. Že tělo, které bylo připravené na další výkon, se opatrně ptá, jestli opravdu nemusí. Že hlava, která roky žila v rytmu „ještě tohle“, najednou nemá před sebou další školní „tohle“.

Samozřejmě, že přijdou jiné věci. Práce. Povinnosti. Peníze. Realita. Všechno to dospělé a praktické, co nestojí frontu za školou jen proto, aby mi dalo navždy pokoj. Nejsem naivní. Nečekám, že život po škole bude jen dlouhá kavárenská scéna s dobrým světlem a možností konečně číst knihy bez pocitu, že bych z nich měla napsat výstup. Pracovní realita není zlá. Vlastně ji ani nechci líčit jako trest za to, že jsem dostudovala. Spíš jde o to, že se přesouvám z jedné formy struktury do jiné, ale mezi nimi je krátký, vzácný prostor. Takový ten tenký proužek času, kdy staré už povolilo a nové ještě úplně nepoložilo ruce na stůl.

A já bych ho nerada hned vyplnila strachem.

Tohle je možná nejdůležitější věc, kterou si dnes chci říct. Nemusím se bát lehkosti jen proto, že na ni nejsem zvyklá. Nemusím ji hned měnit v plán. Nemusím z prvního víkendu bez školního břemene udělat začátek nové disciplíny, nového režimu, nového seznamu, nového „od pondělí“. Možná můžu prostě zažít, že něco skončilo. Nezachraňovat ten pocit. Nevysvětlovat ho. Nevyužít ho. Jen ho chvíli nechat být.

Protože možná i to je dovednost, kterou mě škola úplně nenaučila. Jak nechat věci doběhnout. Jak neudělat z každého konce okamžitě další úkol. Jak se neposadit nad vlastní život s červenou propiskou a nezačít opravovat všechno, co ještě nemá jasnou strukturu.

Dnes večer nechci být projekt.

Nechci být optimalizovaná verze člověka po škole. Nechci začít nový režim, ve kterém budu vstávat dokonale odpočatá, psát dokonale hluboké texty, pít dokonale rozumné množství kávy, chodit dokonale včas spát a konečně se stát tou bytostí, která měla celou dobu čekat za posledním odevzdaným úkolem. Taková bytost tam podle mě není. A jestli ano, ať ještě chvíli počká. Já mám dnes jiné plány. Tedy přesněji: nemám.

A možná je to poprvé po dlouhé době plán, který mi připadá poctivý.

Budu asi dělat něco obyčejného. Možná nic moc. Možná si dám jídlo, které nebudu jíst nad otevřeným dokumentem. Možná odložím telefon a za pět minut ho zase vezmu, protože nejsem světice a ani se jí neplánuji stát. Možná si pustím něco, co nebude mít žádnou vzdělávací hodnotu, a přežiju to bez výčitek. Možná budu chvíli jen ležet a čekat, až tělo pochopí, že ho nikdo nevolá do další směny. Možná budu přemýšlet o tom, co chci psát dál. Možná taky ne. Možná tenhle víkend nebude začátek ničeho velkého. Možná bude jen první důkaz, že i obyčejné volno může být po letech něčím skoro radikálním.

Odteď si asi můžu dělat, co chci. Nebo co nechci. A to druhé je možná ještě větší svoboda.

Protože dělat, co člověk chce, pořád zní aktivně. Má to v sobě pohyb, směr, rozhodnutí, nějakou energii. Ale dovolit si nedělat, co nechce, je jemnější a možná mnohem těžší. Neodpovídat hned. Nezačít hned. Nepřihlásit se automaticky do dalšího kola. Neudělat z vlastní dostupnosti charakterovou vlastnost. Nevyplnit každý volný prostor jen proto, že prázdné místo vypadá zvenčí podezřele.

Možná se teprve učím, že prázdné místo není selhání. Někdy je to přesně to, co zůstane, když konečně odložíte něco těžkého a ještě jste si nestihli naložit další věc.

Kdybych měla tenhle pocit nějak pojmenovat, není to čistá radost. Není to ani nostalgie, i když v tom něco nostalgického je. Je to spíš zvláštní směs úlevy, únavy, vděčnosti a podezření, že teprve později pochopím, co všechno se právě uvolnilo. Možná mi to dojde až v neděli večer, kdy se poprvé neobjeví známé napětí. Možná až v pondělí ráno, kdy se den otevře bez školního podtónu. Možná až za pár týdnů, když zjistím, že pořád čekám na povinnost, která už nepřijde. A možná až mnohem později, když se ohlédnu a uvědomím si, že tenhle pátek nebyl velký začátek, ale spíš tiché povolení sevření.

Nechci z toho dělat větší událost, než jaká to je. Zároveň nechci dělat, že to nic není. Někdy jsou největší posuny právě ty, které navenek vypadají skoro směšně obyčejně. Člověk nevystoupí na pódium. Nikdo mu nepředá certifikát za to, že přežil vlastní rytmus. Nezazní hudba. Jen najednou sedí v pátek večer a ví, že tentokrát nemusí nést do dalšího týdne to, co nesl roky.

A možná se na chvíli opravdu podobá sám sobě.

Ne té verzi, která něco plní. Ne té, která si všechno umí rozumně vysvětlit. Ne té, která dělá, že má plán, protože plán je společensky přijatelnější než upřímné „ještě nevím“. Ale té verzi, která zůstane, když povinnost na chvíli ustoupí a člověk si může konečně všimnout vlastního obrysu.

Možná nejsem po škole hotovější člověk. Možná jsem jen člověk, kterému na chvíli zmizel jeden dlouhý, známý tlak.

A to stačí.

Dnes večer nechci být připravená na další etapu. Nechci se hned přepsat do nové kapitoly, hezky, čistě, s dobrým titulkem a přehledným smyslem. Chci chvíli zůstat tady, v tom podivně lehkém prostoru mezi tím, co skončilo, a tím, co teprve začne. Chci si dovolit nevědět. Chci si dovolit neudělat z nevědění problém. Chci si dovolit ten trochu nelegální pocit, že jsem prošla systémem, naučila se jeho pravidla, zahrála tu dlouhou hru dost dobře, a teď na chvíli stojím za dveřmi bez dalšího zadání.

Pátek pro člověka, který se celý život nějak držel pohromadě.

A teď se možná nemusí držet tak pevně.