Ukázat se neznamená rozdat se

Někdy mám pocit, že člověk dnes nemůže ukázat ani kousek svého života, aniž by se z toho okamžitě nestala nabídka k výkladu. Fotka už není jen fotka. Věta už není jen věta. Kousek těla není jen kousek těla. Ticho není jen ticho. Všechno se dá někam zařadit, připsat k povaze, převést na signál, vyložit jako záměr. Stačí jeden výřez a někdo má pocit, že drží celou mapu.

Přitom většina věcí, které ukazuju, začíná mnohem obyčejněji. Ranní světlo na stole. Hrnek vedle telefonu. Kolena pod stolem. Bosé nohy na studené podlaze. Poznámkový blok, ve kterém je víc nedopsaných vět než hotových myšlenek. Vlasy, které nevypadají jako účes, ale jako něco, co přežilo noc. Žlutý lak na nehtech, trochu odrostlý, protože jsem si samozřejmě řekla, že si ho opravím, a samozřejmě jsem to neudělala. Na fotce by to možná mohlo vypadat jako estetika. Ve skutečnosti je to jen ráno, trochu nepořádku, trochu únavy a náhoda, že se světlo zrovna rozhodlo být laskavější než já.

Tohle mám na fotkách ráda. Ne dokonalost, ale ten zvláštní okamžik, kdy obyčejná věc na chvíli vypadá, jako by měla smysl. Ne proto, že byla pečlivě naaranžovaná, ale proto, že se člověk na ni podíval ve správnou vteřinu. Jenže jakmile se takový výřez objeví venku, přestane patřit jen mně. Začne se číst. A někdy se čte způsobem, který je něžný, pozorný a přesný. Jindy způsobem, který je až příliš hladový.

To je hranice, o které přemýšlím čím dál častěji. Ukázat se neznamená rozdat se. Neznamená to otevřít všechny dveře. Neznamená to, že si ke mně někdo může automaticky domyslet zbytek. Neznamená to, že když ukážu část sebe, vzdávám se práva na soukromí kolem všech ostatních částí. A už vůbec to neznamená, že moje viditelnost je pozvánka k tomu, aby si ze mě někdo vzal víc, než jsem skutečně dala.

Člověk se online nikdy neukazuje celý, ani když má ten pocit. Vždycky si vybírá úhel, větu, ticho, výřez, platformu, jméno, které se vejde do kolonky, a část sebe, která zrovna unese být viděná. Někdy ukáže fotku, protože světlo bylo hezké. Někdy větu, protože už se nedala držet uvnitř. Někdy tělo, protože tělo není jen problém, který se musí schovávat, omlouvat nebo vysvětlovat. Někdy humor, protože bez něj by se všechno tvářilo příliš vážně. A někdy jen obyčejnou poznámku, protože ne každá myšlenka chce být hned esejí, manifestem nebo definitivní verzí pravdy.

Tohle mě na internetu fascinuje i vyčerpává. Ta rychlost, s jakou si lidé myslí, že vědí. Jak rychle z tónu udělají povahu, z hranice problém, z ticha nedostatek, z něhy pozvánku a z opatrnosti pózu. Stačí pár fotek, pár vět, pár reakcí a někdo má pocit, že ví, jaká jsem, co chci, proč mlčím, proč se směju, proč jsem neodpověděla, proč jsem něco napsala přesně takhle a ne jinak. Přitom já si nemyslím, že jsem nějak zvlášť tajemná. Jen nemám potřebu být všude celá.

Moje soukromí není zmizení. Je to tvar.

Neznamená to, že se schovávám. Neznamená to, že hraju nedostupnost. Neznamená to, že mám někde schovanou dramatičtější, pravější nebo zajímavější verzi sebe, kterou dostane jen ten, kdo správně vyřeší hádanku. Znamená to jen, že nechci být rozložená na části, které si může kdokoliv libovolně odnést. Některé věci si chci nechat v sobě ne proto, že jsou ostudné, ale protože jsou moje. Některé věci chci říct, ale až ve chvíli, kdy mám pocit, že z nich někdo neudělá levnější verzi toho, co jsem myslela. Některé věci chci ukázat jen jako náznak, ne jako přístupový kód.

Dlouho jsem měla pocit, že ticho musím nějak vysvětlovat. Že když nejsem okamžitě výmluvná, vstřícná, dostupná, otevřená a společensky použitelná, působím chladně. Nebo arogantně. Nebo nudně. Nebo jako někdo, kdo čeká, až ho někdo „rozmluví“, což je představa, která mě vždycky trochu urážela. Já se nepotřebuju rozmluvit. Já se potřebuju rozhodnout, že stojí za to mluvit.

Jsou lidé, u kterých věta přijde sama. Ne proto, že se snaží, ale protože kolem nich není třeba hlídat každý okraj. A pak jsou lidé, u kterých se i úplně obyčejná odpověď cítí jako malý administrativní úkon. Vyplnit, potvrdit, odeslat, čekat na špatnou interpretaci. S věkem začínám víc věřit tomu prvnímu pocitu. Dřív bych se možná snažila být srozumitelnější, milejší, měkčí na povrchu. Přidat smajlík tam, kde žádný být nemusel, jen aby se někdo necítil odmítnutý mou normální větou. Dneska si čím dál víc myslím, že laskavost nemusí chodit po špičkách kolem cizí nejistoty.

Můžu být milá a zároveň neotevřít všechna okna. Můžu být něžná a zároveň nebýt k dispozici. Můžu být vidět a přitom si nenechat vzít právo na neprůhlednost. To je možná jedna z věcí, které se učím nejpomaleji: že něha není veřejná služba. Že moje měkkost není něco, co musím automaticky položit na stůl jen proto, že si někdo všiml, že ji mám. Že hranice nemusí být tvrdá, aby byla skutečná.

Někdy mám pocit, že se od žen pořád očekává nějaká jednoduchá čitelnost. Buď jsi milá, takže přístupná. Nebo jsi uzavřená, takže studená. Buď jsi jemná, takže se s tebou dá hýbat. Nebo jsi ostrá, takže jsi ztratila ženskost. Buď ukážeš dost, aby tě mohli chtít, nebo ukážeš málo, aby tě mohli obvinit, že si hraješ. Je to únavné divadlo hlavně proto, že se tváří jako normální sociální očekávání.

Já nechci být ani nedostupná princezna, ani věčně přítomná teplá linka pro cizí potřeby. Nechci z něhy dělat luxusní zboží, ale nechci ji ani rozdávat jako leták na nádraží. Chci, aby moje blízkost měla kontext. Aby moje otevřenost měla důvod. Aby moje věty měly adresáta, ne jen publikum.

Nejsem tichá, protože nemám co říct. Jen neplýtvám větami na lidi, kteří neumí poslouchat.

Možná to zní ostřeji, než to ve skutečnosti myslím. Ale možná je i dobře, že to zní ostře. Některé věty musí mít hranu, protože jinak je svět okamžitě obrousí do přijatelné kulatosti. A já už nechci být přijatelná způsobem, který mě pomalu maže. Nechci být hodná tak, že se ve mně nakonec nedá bydlet. Nechci být milá jako reflex. Nechci být otevřená jen proto, že zavřené dveře někoho znervózňují.

Tohle všechno se zvláštně zrcadlí i v tom, jak existuju online. Bio, avatar, fotka, krátká věta, poznámka, komentář, reakce. Všechno je malé, ale dohromady z toho vzniká nějaký obraz. A obraz je užitečný, protože bez něj by nás nikdo nenašel. Zároveň je nebezpečný, protože obraz se velmi snadno začne tvářit jako člověk. A já nechci, aby se ze mě stala moje vlastní zjednodušená verze. Ta žena s tichými fotkami, poznámkami, bosýma nohama, přesnými větami a lehce smutným smyslem pro humor. Ano, něco z toho jsem. Ale nejsem jen to.

Mám ráda malé internety právě proto, že v nich člověk nemusí okamžitě působit jako hotový formát. Menší platformy, menší publika, menší místnosti. Místa, kde člověk nemá hned pocit, že musí předstírat větší verzi sebe, aby ho algoritmus nepřešel jako nudnou chodbu. Velké sociální sítě často chtějí, aby byl člověk srozumitelný rychle. Aby byl rozpoznatelný. Aby měl jasný tón, jasné téma, jasný typ fotek, jasný konflikt, jasnou emoci, jasný důvod, proč ho sledovat. Všechno se má dát pochopit ve dvou vteřinách mezi reklamou na sérum a videem psa, který vypadá provinile.

A já rozumím tomu, proč to funguje. Jen si nejsem jistá, jestli se v tom dá dlouhodobě dýchat.

Protože já nechci být rychle pochopitelná za cenu toho, že se zploštím. Nechci z každé části sebe udělat rubriku. Tady jsem něžná. Tady jsem vtipná. Tady jsem digitálně kritická. Tady jsem lehce smutná, ale esteticky přijatelně. Tady jsem tělo. Tady jsem mozek. Tady jsem ta, která píše. Tady jsem ta, která se fotí tak, aby to vypadalo, že se vlastně nefotí. Samozřejmě že se tomu nejde úplně vyhnout. Každá veřejná existence je trochu střih, trochu výběr, trochu kompozice. I odmítnutí značky se může stát značkou, což je strašně otravné, protože svět má talent sníst i odpor a ještě ho hezky nasvítit.

Ale možná se dá aspoň zpomalit. Možná se dá psát tak, aby věta nepůsobila jako produkt. Možná se dá sdílet fotka, aniž by z ní musel být návod na životní styl. Možná se dá mít bio, které neprodává osobnost, ale jen potichu řekne: tady někdo je. Možná se dá být online bez toho, aby člověk každé ráno kontroloval, jestli jeho já pořád drží konzistentní vizuální identitu.

Říkám „možná“, protože si tím nejsem jistá. A taky protože jsem samozřejmě součástí toho všeho. Taky přemýšlím nad avatarem. Taky řeším, jestli věta v bio není moc dlouhá, moc chytrá, moc roztomilá, moc vysvětlující, moc nic. Taky si všímám, které fotky fungují. Taky vím, že některé verze mě se lidem čtou snáz než jiné. Taky někdy chci, aby si mě všimli, a pak se leknu, když si mě opravdu někdo všimne.

To je asi ten nejupřímnější rozpor: chci být viděná, ale nechci být spotřebovaná.

Chci, aby moje psaní někoho našlo. Nechci ale, aby ze mě udělalo věc, kterou si někdo zařadí do složky „tenhle typ ženy“. Chci sdílet fotky, věty, poznámky, malé kusy dnů. Nechci ale, aby někdo zaměnil přístup k mému obsahu za přístup ke mně. A ano, i to slovo obsah mě štve. Protože lidé nejsou obsah. Lidé mají obsah. Lidé tvoří obsah. Lidé někdy nešťastně skončí jako obsah. Ale člověk sám by neměl být jen plocha, na které se měří zájem.

Možná proto mi vyhovuje psát z menší místnosti. Ne všechno musí být velký text, velký názor, velká identita, velké gesto. Někdy stačí věta, která se konečně přestane omlouvat za to, že existuje. Někdy stačí říct: takhle to mám. Ne navždy, ne za všechny, ne jako definici, ale jako aktuální pravdu člověka, který už se nechce pořád překládat do přijatelnější verze.

Poznámky mám ráda proto, že nejsou tak hladové jako manifesty. Poznámka nemusí všechno uzavřít. Nemusí být celá správně. Může být stopou po chvíli, kdy se něco uvnitř pohnulo dost na to, aby stálo za to to zachytit. Některé texty nepotřebují vyřešit svět. Někdy stačí přesně pojmenovat malou věc, která v člověku dlouho neměla místo.

Třeba to, jak rychle poznám, u koho se mi nechce vysvětlovat. Nebo to, jak moje tělo ztichne vedle někoho, kdo je moc hlasitý i v tichu. Nebo to, jak se mi někdy líbí představa blízkosti víc než většina jejích reálných nabídek. Nebo to, jak mě mnohem víc přitahuje klid než drama, ale svět pořád prodává drama jako důkaz hloubky.

Možná jsem si dřív myslela, že blízkost musí být nějak výrazná. Že když je něco důležité, musí to být intenzivní. Že touha má být trochu požár, trochu neklid, trochu ztráta kontroly. Dneska si tím nejsem jistá. Čím dál víc mě zajímají lidé, vedle kterých nemusím být menší ani opatrnější. Lidé, kteří nepůsobí jako zkouška nervového systému. Lidé, se kterými ticho není prázdné místo, které je nutné okamžitě vyplnit, ale obyčejný pokoj, ve kterém se dá chvíli sedět.

Nechci vztah, který mě bude neustále nutit dokazovat, že cítím dost. Nechci lásku jako hluk. Nechci blízkost, která připomíná otevřené okno v bouřce. Nechci být pro někoho dočasné teplo, zatímco si sám neumí zatopit. Chci něco klidnějšího. A možná právě proto vzácnějšího. Někoho, s kým se nemusí každá pauza okamžitě zalepit slovem. S kým se dá existovat bez toho, aby se z obyčejného dne stala zkouška, výkon nebo důkaz. Někoho, kdo chápe, že něha není slabost, ale disciplína. Že citlivost není totéž co bezbrannost. Že člověk může mít měkký hlas a velmi přesné ne.

A právě proto si dávám pozor na to, komu dávám přístup. Ne jen k tělu, ale i k větám, k únavě, k nehotovým myšlenkám, k náladám, které ještě nemají jméno. Přístup není totéž co pozornost. Pozornost může přijít od kohokoliv. Přístup musí mít důvod. A já už nechci zaměňovat to, že se někdo dívá, za to, že opravdu vidí.

Tohle je důležité hlavně u těla. Protože tělo se čte ještě rychleji než text. Někdy až urážlivě rychle. Ukážeš rameno, nohy, ruce, kousek kůže, a najednou jako by se v některých hlavách přepnul jiný režim. Jako by něha obrazu rušila složitost člověka. Jako by estetika byla souhlas. Jako by ženské tělo na fotce automaticky znamenalo, že se má pokračovat dál, hlouběji, osobněji, směrem, který už nebyl nabídnutý.

Jenže tělo není otevřený dokument. Tělo není komentářová sekce. Tělo není pozvánka k vlastnění. Může být přítomné, krásné, unavené, obyčejné, smyslné, nehotové, civilní, klidné, zvláštní, a pořád patřit sobě. Můžu ukázat kousek sebe, aniž bych tím slíbila zbytek. Můžu být měkká na fotce a ostrá v hranici. Můžu být něžná v obraze a nepřístupná v realitě. Ty věci se nevylučují.

Jsem něžná, ne k dispozici.

Tohle bych si možná měla někam napsat. Ne jako pózu. Spíš jako připomínku. Protože je jednoduché nechat se přesvědčit, že hranice jsou nepříjemné. Že když něco odmítnu, ztratím část své laskavosti. Že když nejsem dostupná, nejsem dost vřelá. Že když nechci odpovědět, vysvětlit, otevřít, ukázat, pustit dál, dát další šanci, být trpělivá, být větší, být chápavější, být dospělejší, být „nad věcí“, tak jsem selhala v nějaké neviditelné ženské povinnosti. Ale já už nechci být hodná způsobem, který mě pomalu maže. Chci být laskavá způsobem, který mě nechá celou.

Tohle všechno se nakonec vrací k jednoduché otázce: co znamená být vidět? Pro někoho možná odvahu ukázat co nejvíc. Pro mě spíš schopnost ukázat něco přesně, a přitom si zbytek nenechat vyrvat z ruky. Viditelnost pro mě není opak soukromí. Není to kapitulace. Není to veřejné vlastnictví. Je to volba. A volba má smysl jen tehdy, když pořád existuje možnost říct: tohle ano, tohle ne, tohle teď, tohle možná nikdy.

Na fotce se dá zachytit světlo, hrnek, kolena, telefon, okno, nehty, stůl, kousek pokoje, kousek nálady. Ale nedá se zachytit všechno, co k tomu okamžiku vedlo. Únava. Rozhodnutí neodepsat. Myšlenka, která se nehodí na veřejnost. Touha, která je příliš něžná na to, aby z ní byl status. Hranice, kterou člověk konečně nepřekročil jen proto, aby zůstal oblíbený. Fotka může vypadat jako klid. Ale někdy je klid práce.

Někdy je klid výsledek mnoha malých odmítnutí. Tohle už nemusím. Tohle už nevysvětlím. Tohle si nechám. Tohle řeknu později. Tohle není pro každého. Tohle není pro internet. Tohle není pro člověka, který slyší jen to, co se mu hodí. A možná právě proto nechci být značka. Značka má být rozpoznatelná, konzistentní, snadno popsatelná. Má mít tón, barvy, rytmus, příslib. Má být něčím, k čemu se člověk vrací, protože ví, co dostane. A já chápu, že veřejná osobnost trochu podobně funguje, a že i nejintimnější psaní si časem vytvoří vlastní obrys. Ale nechci se stát produktem své vlastní přesnosti.

Nechci, aby každá moje věta musela dokazovat, že patří do stejného světa jako ta předchozí. Nechci se bát napsat něco obyčejného, protože jsem si omylem nastavila laťku na „chytrá a jemně devastující“. Nechci být uvězněná v estetice vlastního ticha. Nechci být ta žena s poznámkami, světlem, bosýma nohama a přesnými větami tak pevně, až se z toho stane kostým. Chci mít právo být někdy méně zajímavá. Chci mít právo napsat něco malé. Něco nedořešené. Něco příliš osobní nebo málo elegantní. Chci mít právo změnit tón, směr, tempo, fotku, platformu, zájem, názor, míru otevřenosti. Chci být člověk, ne rubrika.

A zároveň nechci zmizet. To je na tom celé asi nejpravdivější. Nechci být úplně skrytá. Nechci psát jen do šuplíku. Nechci se tvářit, že mi nezáleží na tom, jestli moje věty někam dojdou. Záleží mi na tom. Chci, aby mě našli lidé, kteří čtou pomalu. Lidé, kteří poznají rozdíl mezi pózou a ochranou. Lidé, kteří se neleknou ticha. Lidé, pro které není soukromí urážka, ale forma důvěry. Nechci se prodávat. Chci být nalezitelná lidmi, kteří hledají podobný druh ticha.

A možná právě v tom je rozdíl mezi značkou a čitelností. Značka chce být okamžitě rozpoznaná. Člověk někdy potřebuje být čten pomalu. Značka zjednodušuje, aby fungovala. Člověk se zjednodušením ztrácí. Značka má dodat pocit jistoty. Člověk si může dovolit rozpor. Já nechci být neuchopitelná jen proto, aby to působilo hluboce, ale nechci být ani tak snadno uchopitelná, že ze mě zůstane jen hezký obrys. Chci být čitelná způsobem, který mě nezradí.

Ne celá. Ne okamžitě. Ne každému. Ale dost na to, aby někdo podobně naladěný poznal, že tady je možné na chvíli zůstat. Že tady se nemusí křičet, aby věta měla váhu. Že tady něha nemusí být dekorace. Že tady hranice nejsou konec blízkosti, ale její začátek. Že tady fotka není automaticky pozvánka a ticho není prázdné místo, které má někdo vyplnit za mě. Že tady se dá být měkká bez toho, aby se člověk stal snadným. Že tady se dá být vidět bez toho, aby se člověk celý rozdal.

Možná stačí něco menšího než značka pečlivě spravovaná verze sebe. Být tady. Psát přesně. Mlčet bez omluvy. Ukázat jen tolik, kolik ještě nebolí ztratit. Nechat některé věci v sobě a jiné pustit ven, když přijde jejich čas. Věřit, že kdo má číst pomalu, ten si mě nebude chtít přeložit hned.

Protože ukázat se neznamená rozdat se.

Někdy to znamená jen tohle: jsem tady. Něco vidíš. Ale nepatří ti všechno.