Na prahu

Doma bývám často bosá. Ne proto, že by to mělo něco znamenat, i když internet samozřejmě miluje, když ženské tělo začne něco znamenat ještě dřív, než se ho někdo zeptá. Někdy je noha na studené podlaze opravdu jen noha na studené podlaze. A někdy je to nejrychlejší způsob, jak se vrátit zpátky do sebe po dni, kdy jsem musela být srozumitelná pro příliš mnoho lidí.

Ráno vstanu, položím chodidla na zem a dřív než se mi v hlavě rozběhnou všechny ty malé administrativní hlasy — co mám vyřídit, komu jsem neodepsala, co zase někdo pochopil špatně, kde jsem nechala nabíječku, proč je káva skoro prázdná a proč se život neorganizuje sám — tělo si prostě řekne: tady. Tady stojíš. Tady je podlaha. Tady je den. Žádná filozofie, žádná velká identita, žádná hezká věta. Jen bosé chodidlo a svět, který je na chvíli dostatečně konkrétní.

Mám ráda ten první dotyk. Dřevo, dlažbu, prach, trávu, někdy i ten malý nepříjemný kamínek, který mi připomene, že nejsem myšlenka, profil, fotka, názor ani odpověď v něčím vlákně. Jsem tělo. Ne ve smyslu „podívejte se na mě“, ale ve smyslu „tohle je místo, odkud vnímám“. Tělo není vždycky dekorace. Tělo je někdy jen starý dobrý hardware, na kterém běží celý můj chaotický operační systém.

A ano, chodidla jsou v tom zvláštní. Nejsou tak dramatická jako obličej, ne tak očividně čtená jako prsa, ne tak přetížená významem jako pas, boky nebo ruce. Přesto se na nich člověk strašně rychle prozradí. Jak stojí. Jak odchází. Jak se opírá. Jak moc je připravený utéct. Jak moc se bojí dotknout země. Někteří lidé vypadají, že se celý život snaží nezanechat stopu ani v prachu. Já jsem v tomhle asi méně elegantní. Když projdu po mokré dlažbě, otisk zůstane. A upřímně, někdy mi to přijde fér.

V dětství jsem si bosotu nespojovala se sensualitou. To přišlo až později, když jsem zjistila, že skoro všechno, co žena udělá se svým tělem, někdo velmi ochotně přeloží do cizí fantazie. Bosá na zahradě? Estetika. Bosá u okna? Mood. Bosá s nohama na židli? Obsah. Bosá v trávě? Někdo už by z toho nejradši udělal kategorii, účet, paywall a osobnostní diagnózu.

Přitom já jsem byla bosá dávno předtím, než jsem věděla, že existují lidé, kteří by z toho chtěli udělat peníze, vzrušení nebo důkaz něčeho o mně. Byla jsem bosá doma, protože doma se člověk nemusí pořád omlouvat za to, že má kůži. Byla jsem bosá v létě, protože boty jsou někdy jen malá osobní sauna pro prsty. Byla jsem bosá v pokoji, když jsem se učila, když jsem pila kávu, když jsem četla, když jsem nevěděla, co se sebou, když jsem věděla až moc dobře, co se sebou, ale nebyla na to nálada.

Ne všechno, co je vidět, je automaticky nabídnuté.

Tohle je věta, kterou bych nejradši nechala přibitou někde na internet, hned vedle všech těch cizích výkladů ženské existence. Protože existuje zvláštní hlad po tom, aby ženské tělo bylo buď skryté, nebo prodané. Buď se zahal, aby měl někdo klid, nebo se ukaž pořádně, aby z toho alespoň něco bylo. Jako by mezi cudností a komoditou nebyl žádný pokoj, žádná kuchyň, žádné okno, žádná obyčejná podlaha, žádné ráno, kdy se mi prostě nechce hledat ponožky.

Jenže já v tom mezičase žiju. A myslím, že nejsem sama.

Bosota je pro mě pohodlí, ale taky tichý druh tvrdohlavosti. Není to velké gesto. Nikdo kvůli tomu nemusí zakládat teorii. Je to jen způsob, jak odmítnout být pořád zabalená pro cizí klid. Boty venku samozřejmě nosím, nejsem poetická víla s imunitou proti střepům a českým chodníkům. Ale jakmile můžu, sundám je. Doma, na dvoře, u vody, někde na trávě, na dece, ve vlaku když už opravdu nikomu nepřekážím a tvářím se, že jsem civilizovaná. Někdy jen na chvíli. Někdy hned po příchodu, ještě s taškou přes rameno, ještě s klíči v ruce, protože tělo si řekne dřív než hlava: dost. Už nemusíme být venku.

Mám ráda ten rozdíl mezi venkovní a domácí verzí sebe. Venku jsem čitelnější. Boty, oblečení, batoh, telefon, tvář, která aspoň trochu spolupracuje se světem. Doma se ze mě postupně odloupne několik vrstev povinné srozumitelnosti. Ne dramaticky. Spíš prakticky. Boty pryč. Vlasy z obličeje. Tričko, které už dávno není reprezentativní, ale je měkké a proto vítězí nad všemi lepšími možnostmi. Hrnek do ruky. Chodidla na zem. A najednou jsem méně člověk pro ostatní a víc člověk pro sebe.

Možná proto mi přijde tak směšné, když někdo vidí ženské pohodlí a okamžitě v něm hledá pozvánku. Volné tričko není slib. Bosé nohy nejsou strategie. Nepodprsenka není politický manifest, i když někdy by z toho šel napsat docela slušný. A spodní prádlo? No. Tady už slyším, jak někde v dálce někdo preventivně kašle.

Já prostě spodní prádlo nenosím tak často, jak se asi od slušné ženy očekává. Neříkám to jako radu, diagnózu ani program pro společnost. Říkám to jako obyčejnou věc o vlastním těle. Nevidím vždycky důvod přidávat další vrstvu jen proto, že ji někdo kdysi zařadil mezi povinné části normálnosti. Podprsenka mi v běžném dni často nedává smysl, pokud ji zrovna nechci nebo nepotřebuju. A kalhotky v horku? Někdo mi samozřejmě může začít vysvětlovat hygienu, ale já mám občas pocit, že lidé říkají „hygiena“ ve chvíli, kdy vlastně myslí „zvyk, který nechci přehodnotit“. V teple přidat další látku, další pot, další tření, další kontrolu? Pro koho přesně?

Nechci z toho dělat revoluci. Někomu spodní prádlo vyhovuje. Někomu dává oporu, pocit upravenosti, jistotu, krásu, bezpečí, roli, hru. Dobře. Já nikomu nesahám do šuplíku. Ale stejně tak nechci, aby někdo sahal do toho mého, ať už fyzicky nebo názorově. Moje tělo není veřejná komise pro textilní doporučení. Někdy je vrstva navíc praktická. Někdy je úplně zbytečná. Někdy je spodní prádlo jen další malý obchod s představou, že ženské tělo potřebuje být pořád nějak správně zabalené, zvednuté, uhlazené, zajištěné, esteticky připravené a pro jistotu trochu nepohodlné.

Luxusní prádlo je v tomhle nejvtipnější kapitola. Čím je krásnější, tím víc se tváří jako událost. Jako by krajka uměla vyřešit intimitu. Jako by hedvábí vědělo něco, co já nevím. Nechci být zlá. Krásné věci mají svoje místo. Jen mě baví ta absurdita, že se kolem prádla umí postavit celý chrám touhy, přitom velmi často platí, že čím víc se někomu líbí, tím rychleji půjde dolů. Takže gratuluji, textilní průmysle. Vymyslel jsi produkt, jehož největší triumf je vlastní zmizení.

Ale tohle všechno jsou jen odbočky. Bosota je tišší. Méně teatrální. Nemusí být krajková, vyztužená, sladěná ani drahá. Je to kontakt se zemí. Je to obyčejná úleva. Je to vědomí, že ne všechno na těle musí být vylepšené, upravené, monetizované nebo ospravedlněné.

🪟 Malá poznámka: nepíšu to jako návod na život. Píšu to jako mapu jednoho těla, které se snaží zůstat svoje i ve světě, kde se skoro všechno dá okamžitě proměnit na obsah, produkt, názor nebo problém.

Někdo by mi určitě řekl, že když už mám tak ráda bosé nohy, mohla bych to otočit na peníze. Vždyť je přece spousta holek, které fotí chodidla, posílají fotky, prodávají přístup, nechávají si platit za detail, který by jinak zůstal obyčejný. A dobře, ať si každá dělá, co chce, pokud je to její rozhodnutí a ne zoufalá ekonomická past nalakovaná na růžovo. Já nejsem morální policie. Jen vím, že pro mě by se tím něco rozbilo.

Ne proto, že bych byla nad tím. Já nejsem nad tělem. Právě naopak. Jsem v něm až moc. Všimnu si, když se mi chodidlo dotkne studené dlažby. Všimnu si, když mi pot steče po zádech. Všimnu si, když se mi tričko přilepí na kůži. Všimnu si, když mám hlad, když jsem unavená, když se mi nechce být vidět, když se mi chce být vidět jen trochu, když bych se ráda opřela o někoho, kdo z toho hned neudělá vítězství. Já své tělo nevnímám méně jen proto, že ho nechci prodávat po částech.

Právě proto ho nechci prodávat po částech.

Chodidla jsou jen chodidla, dokud je někdo neoddělí od člověka. Prsa jsou jen prsa, dokud se z nich neudělá argument, měna, důkaz hodnoty, problém s výstřihem, problém bez podprsenky, problém při běhu, problém při sezení, problém při existenci. Mám prsa, ano. Překvapení století, žena má tělo. Ale z toho přece automaticky nevyplývá, že si ho budu dokumentovat jako katalog dostupných funkcí. To, že něco může být produkt, ještě neznamená, že tím chci být já.

Tohle je pro mě důležité. Nechci být puritánská. Nechci se tvářit, že tělo není krásné, že dotyk není důležitý, že touha neexistuje, že fotka nemůže být něžná, odvážná, smyslná nebo úplně obyčejně hezká. To by byla lež a navíc dost nudná. Jen odmítám představu, že když žena vlastní svoje tělo dost sebevědomě, další logický krok je ho zpeněžit. Jako by svoboda musela mít QR kód. Jako by emancipace byla kompletní teprve ve chvíli, kdy z ní někdo udělá předplatné.

Moje tělo není nevyužitý obchodní model. Je to místo, kde bydlím.

A bydlet v těle znamená i to, že ho někdy nechám být. Bez projektu. Bez stylingu. Bez monetizace. Bez vysvětlení. Bosá verze mě není lepší než obutá. Není autentičtější v tom falešném smyslu, kterým se dneska prodává všechno od krému na obličej po životní koučink. Je jen méně odstíněná. Méně oddělená od země. Méně ochotná předstírat, že pohodlí je nedostatek disciplíny.

Když jsem byla malá, vesnice pro mě nebyla estetika. Bylo to prostě místo, kde se žilo. Cesty, tráva, voda, ticho, někdy nuda, někdy krása, někdy ten druh prázdna, který člověka naučí pozorovat detaily, protože jinak by se zbláznil. Praha byla rodina, Sapa, jídlo, řeči, věci k vyřízení, širší svět. Vesnice byla domov v tom méně okázalém smyslu. Ne jako pohlednice, spíš jako místo, které vás nechá dýchat, i když vám zrovna neumí odpovědět na otázku, kam patříte.

Možná i proto mám ráda věci, které mě vrací do konkrétního prostoru. Bosé nohy na dvoře. Mokrá tráva. Studená podlaha v kuchyni. Prach na patách. Hrnek v ruce. Vlasy, které už zase nejsou tak upravené, jak byly před hodinou. Tělo, které si jde po svém, i když hlava by z toho nejradši udělala hezky strukturovaný odstavec.

A teď, když myslím na Vietnam, představuju si horko jinak než přes turistické obrázky. Ne jako exotiku. To slovo nemám ráda, hlavně když se někdo rozhodne použít ho na mě. Představuju si vzduch, který se lepí na kůži. Sandály, které člověk po chvíli stejně někde odkopne. Chodidla na dlažbě, která přes den držela teplo. Nohy unavené z chození. Sprchu, po které je člověk čistý asi sedm minut, než ho klima znovu přijme za svého. Představuju si, že budu často bez bot, nebo alespoň bez toho pocitu, že každá část těla má být pořád připravená na evropskou kontrolu.

Ve Vietnamu budu možná bosá jinak. Ne romanticky. Prakticky. Horko člověka rychle odnaučí některé představy o slušnosti. Nebo je alespoň udělá směšnějšími. V teple se tělo stává upřímnějším, protože nemá energii předstírat tolik vrstev. Pot není morální selhání. Lesklá kůže není automaticky erotická. Volné oblečení není lenost. A být bez něčeho — bez bot, bez podprsenky, bez kalhotek, bez další malé povinné vrstvy — nemusí znamenat provokaci. Někdy to znamená jen to, že člověk nechce být dobrovolně uvařený ve vlastním obalu.

Líbí se mi, že tělo v horku přestává být tak poslušné. V Česku se dá dlouho tvářit, že jsme bytosti z pravidel, kabátů, ponožek a tichého sebekrocení. Ale léto z toho vždycky trochu sundá omítku. Najednou je vidět rameno. Kotník. Záda. Vlasy na krku. Skutečnost, že lidé mají kůži. Někoho to rozruší víc, než by bylo nutné. Mě spíš rozrušuje, jak rychle se kolem toho spustí debata, jako by tělo bez několika vrstev společenského polstrování začalo ohrožovat veřejný pořádek.

Já nechci ohrožovat veřejný pořádek. Většinu dní chci jen kávu, klid, dobré jídlo, něco napsat, nebýt blbě pochopená a nemuset nosit nic, co mi zbytečně překáží. Bohužel se ukazuje, že i to může být v určitých společenských kruzích dost radikální program.

Můj vztah k bosotě je vlastně podobný jako můj vztah k soukromí. Neznamená zmizení. Neznamená stud. Neznamená, že se schovávám. Jen si vybírám, co má být mezi mnou a světem. Někdy boty. Někdy žádné boty. Někdy fotka. Někdy žádná fotka. Někdy věta, která řekne dost. Někdy ticho, které řekne ještě víc, ale ne každému.

Tohle se lidem často plete. Myslí si, že když něco ukážu, vzdala jsem se práva určit, co to znamená. Když napíšu o těle, čekají přístup. Když ukážu nohy, čekají nabídku. Když řeknu, že nenosím podprsenku, někdo už má potřebu vyjádřit názor, jako by se moje hrudník právě stal komunitním projektem. Když řeknu, že mi je v něčem pohodlněji, někdo začne argumentovat normou, zdravím, slušností, estetikou, muži, ženami, věkem, gravitací a pravděpodobně i pádem civilizace.

Přitom by stačilo připustit jednoduchou věc: některé ženy se neoblékají ani nesvlékají kvůli vám.

Já vím, je to odvážná hypotéza. Skoro vědecká revoluce. Možná ji jednou někdo publikuje v časopise Muži zjišťují, že svět nemá jejich centrální správu. Do té doby budu dál občas bosá, občas bez podprsenky, občas v tričku, které by stylistka nejspíš poslala do důchodu, a pořád to nebude znamenat víc, než že jsem se rozhodla existovat pohodlněji.

A ne, pohodlí není opak krásy. Tohle je další omyl, který by bylo dobré poslat někam na převýchovu. Někdy je člověk nejvíc krásný právě ve chvíli, kdy se přestal snažit být použitelný pro cizí pohled. Když si sedne na zem. Když ohne koleno. Když se zasměje s plnou pusou. Když si odhrne vlasy a neřeší, jestli je to elegantní. Když má chodidla trochu špinavá od trávy, protože skutečně byla venku a ne jen v náladě venku. Když si nevšimne, že mu tričko sklouzlo z ramene, protože zrovna čte nebo přemýšlí nebo prostě není na světě proto, aby držel kompozici.

Tohle je sensualita, které věřím. Ne ta, která se pořád ptá, jestli už je dost vidět. Spíš ta, která vznikne mimochodem. Ve způsobu, jak někdo drží hrnek. Jak si sedne na parapet. Jak si po dlouhém dni sundá boty a vydechne tak, že je jasné, že ten výdech nebyl pro publikum. Jak se tělo uvolní, když mu konečně nikdo nevelí.

Možná proto mi bosé nohy připadají něžné. Ne infantilně, ne fetišově, ne jako výzva. Něžné tím, že jsou zranitelné a zároveň úplně praktické. Nesou člověka celý den a skoro nikdo jim nepoděkuje, dokud nezačnou bolet. Vypadají obyčejně, dokud se na ně někdo nezačne dívat příliš dlouho. Dotýkají se země, kterou si hlava často odmítá připustit. Jsou dole, doslova, a přesto mají zvláštní pravdu o celém člověku.

Já nechci být pořád nahoře. V hlavě, v argumentech, v online prostoru, v tom nekonečném patře vět, kde se všechno dá překroutit a každé slovo může dostat vlastní soudní proces. Někdy chci být dole. U země. V chodidlech. V kolenou. V tom, že se natáhnu, položím nohy na židli a svět může na chvíli počkat, než si znovu obuju nějakou společensky přijatelnou verzi sebe.

Když jsem bosá, nejsem méně vážná. Nejsem méně chytrá. Nejsem méně slušná. Nejsem automaticky víc dostupná. Jsem jen méně oddělená. A možná právě to některým lidem vadí. Protože člověk, který se dotýká země, se hůř přesvědčuje, že má stát přesně tam, kam ho někdo postaví.

Nechci z bosoty dělat značku. To by bylo proti celé pointě. Nechci z ní dělat estetickou identitu, kterou budu opakovat tak dlouho, až z ní zůstane jen rozpoznatelný motiv. Ale nechci se ani tvářit, že je to bezvýznamné. Některé malé preference jsou jen preference. A některé malé preference jsou nenápadné dveře do větších věcí. Jak moc potřebujeme vrstvy. Kdo rozhoduje, co je slušné. Kdy se pohodlí stane provokací. Proč se ženské tělo tak často chápe jako prostor, ke kterému má někdo připomínky. Proč se i obyčejná noha na podlaze může stát otázkou vlastnictví.

Možná je to celé velmi jednoduché. Možná jsem jen holka, která nerada nosí boty doma, nemá trpělivost na zbytečné vrstvy a odmítá předstírat, že tělo je problém, který je třeba denně vyřešit správným obalem. Možná v tom není žádný velký příběh. Ale já mám podezření, že právě v těch obyčejných věcech se nejlépe pozná, komu vlastně patříme.

Já nechci patřit pohledu, který si mě okamžitě přepočítá na možnost. Nechci patřit normě, která má pro každou část těla připravenou instrukci. Nechci patřit trhu, který mi nejdřív vysvětlí, že něco se mnou není dost upravené, a potom mi prodá řešení v několika velikostech a sezónních barvách. Nechci patřit ani té verzi svobody, která jen vymění stud za ceník.

Chci patřit sobě. Což zní jednoduše, dokud si člověk nevšimne, kolik lidí má k tomu vlastnictví připomínky.

Takže ano, jsem často bosá. Doma skoro automaticky. Venku, když to jde. U vody, na trávě, na dece, na studené podlaze, po sprše, v létě, po dlouhé cestě, někdy jen na minutu, protože i minuta bez bot může být malý návrat. Ve Vietnamu budu nejspíš taky často bez bot, protože horko má vlastní logiku a já nemám potřebu vyhrávat nad počasím jen proto, abych vypadala civilizovaně podle evropského manuálu.

A jestli v tom někdo bude chtít vidět víc, pravděpodobně uvidí. Lidé si do ženského těla promítají celé romány i tehdy, když žena jen stojí u okna a pije kávu. S tím nic moc neudělám. Můžu jen trvat na tom, že moje existence není automaticky jejich čtecí materiál.

Bosá verze mě není tajemství. Je jen soukromá jiným způsobem. Je vidět, ale není k dispozici. Je měkká, ale ne bez hranic. Je tělesná, ale ne obchodovatelná. Je obyčejná, ale ne prázdná. Stojí na zemi, někdy trochu špinavá, někdy unavená, někdy s nalakovanými nehty, někdy úplně bez snahy být hezká, a přesto přesně tam, kde má být.

A možná mi na tom nejvíc záleží právě proto: že nemusím být pořád upravená do tvaru, kterému někdo snáz rozumí. Nemusím mít na sobě všechno, co se očekává. Nemusím z každé části těla dělat příležitost. Nemusím prodávat to, co mi stačí žít.

Někdy je svoboda opravdu tak malá.

Sundat boty.

Dotknout se země.

A nechat svět chvíli hádat špatně.