Země, kam jsme neměli zůstat

O téhle části rodiny moc nemluvím. Ne proto, že by byla tajná, ale protože některé věci nemusí být veřejné jen proto, že umím psát.

Rodiče mojí mámy přišli do Prahy v době, kdy se kolem Sapy začínal skládat jeden z nejdůležitějších vietnamských prostorů v Česku. Praha pro ně nebyla kulisa. Byla to práce, papíry, známí, jídlo, jazyk, lidé, kteří znali jiné lidi, a praktická síť přežití v zemi, která ještě neuměla říct, co všechno s vietnamskou komunitou vlastně bude.

Krátce potom jsem přišla na svět já. Ne jako velké rodinné vítězství, spíš jako malý fakt, který se stal dřív, než se všichni stihli domluvit, jak o něm budou mluvit. Moje máma se rozhodla pro nelehkou cestu svobodné matky. Ne proto, že by na všechno byla úplně sama — její rodiče jí pomáhali, jak uměli — ale protože od začátku cítila, že z toho nejsou nadšení. Byla v tom starost, stud, očekávání, strach z řečí i obyčejná rodičovská panika z budoucnosti.

A moje máma jim, možná trochu tvrdohlavě a možná trochu tiše, chtěla dokázat, že to zvládne.

Proto o rodině nemluvím často. Nejsou to postavy v mém textu. Jsou to lidé, kteří patří do mého života, ale ne automaticky do veřejného prostoru. A rodina, zvlášť ta vietnamská, umí být zároveň zázemí i tlak, pomoc i dohled, láska i korekce. Když ji tedy zmiňuji, není to proto, abych z ní udělala důkaz. Jen chci dát jednu věc na pravou míru: můj příběh nezačal ve vzduchoprázdnu. Za mnou byla Praha, Sapa, rodina, práce, očekávání a jedna žena, která se rozhodla, že svůj život nebude vysvětlovat pořád dokola.

Tenhle osobní okraj ale není celý článek. Je to jen místo, odkud se dá vstoupit do většího příběhu: proč je vietnamská komunita v Česku tak početná, proč tu zakořenila právě takhle a proč se její dějiny nedají zmenšit na večerku, bistro nebo jednu tržnici na kraji Prahy.

Často se o Vietnamcích v Česku mluví, jako bychom se tady najednou objevili někdy v devadesátkách mezi stánky, textilem, polévkami a igelitkami. Je to pohodlný obraz. Čechům dává jasné kulisy: tržiště, večerka, bistro, Sapa, pracovitost, uzavřenost, děti s jedničkami. Jenže dějiny vietnamské přítomnosti v Česku nezačínají u pokladny ani u misky phở. Začínají mnohem dřív, v době, kdy se neřešila integrace v dnešním smyslu slova, ale solidarita, práce, školení, továrny, dohody mezi státy a představa, že člověk přijede, odpracuje nebo se vyučí, pomůže své zemi — a zase odejde.

To je na tom možná nejdůležitější. Vietnamci sem zpočátku nepřicházeli jako budoucí menšina. Přicházeli jako studenti, učni, praktikanti, později jako smluvní pracovníci. V československém pohledu byli součástí socialistické spolupráce, technické pomoci a mezinárodní solidarity. V tom vietnamském to byla šance: dostat se do zahraničí, naučit se řemeslo, vydělat peníze, poslat něco domů, získat zkušenost, která měla doma váhu.

První větší organizovaná pracovní vlna se otevřela už v roce 1967. Ne až v osmdesátých letech, jak se to někdy zjednodušuje. Předcházela jí žádost Hanoje, aby socialistické státy pomohly vyškolit vietnamské občany v dělnických, technických a inženýrských oborech. Československo bylo jednou ze zemí, které na tuhle žádost odpověděly. V sedmdesátých letech se tenhle koridor dál institucionalizoval a dohoda z roku 1974 o odborné přípravě vietnamských občanů v československých organizacích z něj udělala stabilnější rámec.

Zní to úředně, skoro neživě. Dohoda. Odborná příprava. Organizace. Pracovní síla. Jenže za těmi slovy byli lidé, kteří přijížděli z válkou zasažené a později poválečně rekonstruované země. Lidé, pro které cesta do Československa znamenala prestiž, povinnost, ekonomickou naději i odloučení. A na druhé straně stát, který se postupně naučil, že solidarita se dá velmi prakticky spojit s tím, co mu doma chybělo: pracovními silami.

Československo zpočátku prezentovalo příchod Vietnamců jako pomoc spojenecké zemi. Ale postupně se v tom čím dál víc objevovala i domácí ekonomická racionalita. Vietnamské studenty, učně a pracovníky bylo možné zapojit tam, kde československý průmysl potřeboval ruce. V osmdesátých letech už nešlo jen o menší výměny nebo symbolickou spolupráci. Šlo o masovou smluvní pracovní migraci, která byla rozptýlená po republice. V komunitní paměti se pro to někdy používá jednoduchá věta: kde byl tovární komín, tam byli Vietnamci.

Tohle je část příběhu, kterou česká veřejnost často přeskočí. Vietnamci nebyli od začátku „ti z večerky“. Byli v továrnách, na učilištích, na ubytovnách, v provozech, v místech, která se dnes do nostalgického obrazu českého socialismu moc nevejdou. Česká krajina si pamatuje komíny, paneláky, šatny, směny a podnikové jídelny. Ale méně často si pamatuje lidi, kteří v nich stáli jako hosté, pomocníci, soudruzi, pracovníci — a přitom nikdy úplně jako budoucí sousedé.

Moje rodina nebyla mimo české dějiny. Jen stála v jejich méně vyprávěné části.

Socialistický systém vietnamské migrace byl přísně organizovaný. Určoval, kdo přijede, kam bude zařazen, jak dlouho zůstane, co bude dělat a za jakých podmínek se vrátí. Nebyl to otevřený pracovní trh. Byl to svět kontraktů, dohledu, tlumočníků, kolektivního ubytování, omezené mobility a dočasnosti. Někteří lidé měli jazykovou přípravu a větší kontakt s českým prostředím, jiní skoro žádnou. Studenti a učni se často dostali do češtiny hlouběji než pracovníci, kteří byli v systému především proto, aby pracovali.

A přesto právě tenhle kontrolovaný systém vytvořil něco, co stát úplně neplánoval: síť vztahů. Lidé se poznávali, cestovali za příbuznými a známými, nakupovali zboží, posílali věci domů, učili se, jak fungují české instituce, města, podniky a každodenní pravidla. Z dočasného pobytu vznikaly znalosti. Z ubytoven a pracovišť vznikaly kontakty. Z kontraktů vznikala paměť. A z paměti později komunita.

Rok 1989 proto nebyl jen politický zlom pro českou většinu. Byl to zásadní zlom i pro Vietnamce v českých zemích. Původní státem řízený kontraktační systém se rozpadal. Část lidí odjela, část zůstala, část se později vrátila jinou cestou. Najednou tu nebyl jeden velký stát, který všechno organizoval shora. Bylo tu nové prostředí, nejisté, chaotické, tržní, hladové po levném zboží, službách a lidech, kteří se uměli rychle přizpůsobit.

A tady se podle mě začíná vysvětlovat, proč je vietnamská komunita v Česku tak silná. Ne proto, že by Češi jednoho dne spontánně otevřeli náruč asijské diaspoře. Ani proto, že by Vietnamci měli nějaký vrozený obchodní gen, jak se to někdy líně říká. Spíš proto, že tady už existovala základna lidí se zkušeností z Československa. Lidé, kteří znali jazyk aspoň částečně, věděli, jak se pohybovat mezi úřady, městy a pravidly, měli kontakty na další Vietnamce a uměli zprostředkovat příjezd, práci, bydlení, informace i první kroky.

Devadesátá léta z toho udělala nový typ existence. Z továrních pracovníků, učňů, překladatelů a prostředníků se stávali podnikatelé, obchodníci, majitelé stánků, provozovatelé skladů, lidé kolem textilu, potravin, služeb a později gastronomie. Česká ekonomika se transformovala, vznikala nezaměstnanost, staré podniky padaly, ale zároveň se otevřel prostor pro drobné podnikání. Živnostenské licence a relativně průchodný podnikatelský model umožnily Vietnamcům pracovat v rodinných týmech, opřít se o komunitní vazby a nebýt úplně závislí na klasickém zaměstnání.

Tady někde začíná obraz, který Češi znají nejvíc: stánky, tržnice, později večerky, bistra, obchody, nehtová studia, sklady, velkoobchod. Jenže když se na něj díváme jen jako na stereotyp, unikne nám, že to byla také strategie přežití. Lidé s omezenou češtinou, nejistým statusem a malým kapitálem se opírali o to, co měli: rodinu, práci, disciplínu, komunitní úvěry, známé, informace a schopnost využít mezery, kterých si většina buď nevšímala, nebo je nechtěla zaplnit.

A tady je dobré dodat jednu věc, která se v českém povědomí často ztrácí. Když se řekne vietnamské podnikání, většina lidí si představí večerku, stánek, bistro nebo tržnici. Tedy místa, kde je vietnamskost vidět hned: v obličeji za pultem, v přízvuku, v ceduli, v nudlích, v koriandru, v dlouhé otevírací době.

Jenže vietnamská podnikatelská stopa v Česku sahá mnohem dál. Někdy až tak daleko, že ji většina lidí přestane jako vietnamskou vnímat.

Třeba Sportisimo.

Za jedním z nejznámějších sportovních řetězců u nás stojí i vietnamští podnikatelé, jejichž příběh krásně zapadá do širších dějin vietnamské migrace. Do Hong Son přišel do Československa v roce 1980 a v Praze vystudoval ČVUT. Thai Ngoc Nguyen dorazil krátce před revolucí, v roce 1988, na studijní program a na VŠE studoval mezinárodní obchod. Nejsou to tedy postavy odněkud mimo tento příběh. Jsou přesně z té vrstvy lidí, kteří přišli přes vzdělání, práci, jazyk, komunitní kontakty a později podnikání.

Když se kolem roku 2000 začaly rodit plány na vlastní sportovní obchody, vietnamská komunita už dávno nebyla jen soubor dočasných pracovníků. Měla své obchodníky, své sítě, své zkušenosti, svou schopnost spojovat české prostředí s výrobou, dovozem, distribucí a kapitálem. Sportisimo je v tomhle smyslu zajímavé právě proto, že většina lidí ho dnes vnímá jednoduše jako českou značku. Jdou si koupit boty, bundu, batoh nebo lyže pro dítě a vůbec je nenapadne, že i tady někde vede vietnamská stopa.

A právě v tom je ten zvláštní paradox. Malé vietnamské podnikání zůstává v českých očích etnické. Večerka je vietnamská. Bistro je vietnamské. Tržnice je vietnamská. Ale jakmile z něj vyroste velká, známá a celostátní firma, najednou se z něj stane prostě český byznys. Jako by vietnamskost byla viditelná hlavně tam, kde se vejde za pult.

Tohle neříkám proto, abych ze Sportisima dělala symbol celé komunity. Jeden podnik nikdy nemůže odvyprávět dějiny migrace. Ale je to dobrá připomínka, že česká představa o Vietnamcích je často menší než skutečnost. Vidí pult, ale už méně často vidí kapitál, sítě, riziko, logistiku, vzdělání, růst, ambici a schopnost postavit něco, co přesáhne původní očekávání.

Možná jsme nejdřív byli vidět tam, kde jsme stáli za pultem. Ale to neznamená, že jsme zůstali jen tam.

Sapa v tomhle příběhu není začátek. Je to spíš uzel.

To je důležité říct, protože Sapa bývá v české představivosti někdy skoro mytologické místo. Malá Hanoj. Tržnice. Jídlo. Exotika na okraji Prahy. Výletní cíl pro lidi, kteří chtějí „autentický Vietnam“, ale ne vždycky chtějí přemýšlet nad tím, proč něco takového v Praze vůbec vzniklo. Sapa je přitom mnohem víc než kulisa pro dobrý oběd. Je to infrastruktura. Jazyková, ekonomická, sociální, právní, rodinná. Místo, kde se shánějí informace, práce, překlady, kontakty, potraviny, služby, školy vietnamštiny, rady k papírům i pocit, že člověk na chvíli nemusí všechno vysvětlovat.

Uzel ekonomický, ale i generační. Pro první generaci místo práce, kontaktů, papírů, dovozu, známých a praktického přežití. Pro druhou generaci někdy místo víkendů, nákupů, obědů, jazykových kurzů, trapných rodinných setkání i zvláštního pocitu, že tam člověk patří a zároveň se tam trochu ztrácí. A pro třetí generaci možná už nebude Sapa tak samozřejmým centrem identity, ale spíš jedním z míst, odkud se dá číst rodinná historie: proč jsme tady, kdo komu pomáhal, kdo kde začínal, co všechno se muselo přeložit, přivézt, zaplatit, vydržet a neříct nahlas.

Když říkám, že rodiče mojí mámy přišli do Prahy v době, kdy se kolem Sapy začínal skládat jeden z nejdůležitějších vietnamských prostorů v Česku, nemyslím tím nostalgickou pohlednici. Myslím tím prostředí, ve kterém se komunita učila sama sebe udržet pohromadě. V zemi, která Vietnamce dlouho viděla hlavně přes práci, dočasnost, trh a užitečnost, vznikal prostor, kde se řešilo všechno, co oficiální systém neuměl nebo nechtěl držet.

Proto mi přijde nepřesné mluvit o Sapě jen jako o tržnici. Tržnice je slovo, které vidí zboží, ale často nevidí vztahy. Sapa byla a je také adresa komunitní paměti. Místo, kde se z ekonomiky stala infrastruktura a z infrastruktury něco, co se začalo podobat domovu.

Sapa není začátek vietnamského příběhu v Česku. Ale je jedním z míst, kde se z dočasnosti začal skládat domov.

A pak přišly děti.

Druhá generace se do českého příběhu nevejde tak snadno, protože narušuje pohodlné kategorie. Nejsme jen „cizinci“. Nejsme ani úplně důkaz bezproblémové integrace. Jsme děti lidí, kteří často přišli do země, jež s nimi původně nepočítala napořád. Děti lidí, kteří měli pracovat, vydělat, poslat peníze, možná se vrátit, možná přivést rodinu, možná začít znovu. Děti lidí, kteří žili v češtině prakticky, ale doma drželi vietnamštinu. Děti, které ve škole vysvětlovaly svačiny, jména, rodiče, večerky, tržnice, známky, očekávání a někdy i vlastní existenci.

Druhá generace nevznikla najednou. Některé děti byly přivezené z Vietnamu v předškolním nebo školním věku, jiné se narodily už tady — jako třeba já. Některé vyrůstaly blíž komunitě, jiné víc mezi Čechy. Některé mluvily vietnamsky dobře, jiné rozuměly víc, než uměly odpovědět. Některé rodičům pomáhaly překládat úřední dopisy dřív, než samy rozuměly světu, který ty dopisy vytvářel. A mnoho z nich neslo zvláštní kombinaci vděčnosti, tlaku a únavy: buď dobrá, buď úspěšná, nezahanbi rodiče, využij šanci, kterou jsme ti dali.

Česko má rádo příběh vietnamských dětí jako příběh úspěchu. Jedničkáři. Gymnázia. Medicína. Právo. Technické obory. Tiché děti, které nezlobí a dobře se učí. Ten obraz není úplně vymyšlený, ale je nebezpečně pohodlný. Protože když někoho označíte za „vzorně integrovaného“, můžete přestat poslouchat, co ho to stálo. Můžete nevidět jazykové překládání v rodinách, tlak na výkon, mlčení kolem duševního zdraví, pocit, že doma jste moc česká a venku pořád ne úplně česká.

A můžete přehlédnout i to, že úspěch druhé generace není jen důkazem české otevřenosti. Je to také výsledek tvrdé práce první generace, komunitních sítí a často velmi malého prostoru pro selhání.

Dnes už se pomalu začíná objevovat i třetí generace. Děti lidí, kteří sami vyrostli mezi češtinou a vietnamštinou. Děti, jejichž rodiče už často mají české školy, české občanství, české pracovní životy, české hypotéky, české únavy a český smysl pro to, že v neděli večer se stejně musí něco vyřídit. Třetí generace už nebude řešit úplně stejnou otázku jako ta první. Ne „jak tady přežít“ a možná ani ne „jak sem patřit“. Spíš: co z toho všeho si necháme, co už pustíme a jak se dá být vietnamsky česky bez toho, aby člověk pořád skládal zkoušku z obojího.

A možná právě třetí generace ukáže, že kontinuita nemusí vypadat jako opakování. Nemusí mluvit stejně, jíst stejně, podnikat stejně ani se bát stejných věcí. Nemusí nést celou tíhu vděčnosti za migraci, kterou nezažila. Ale pořád bude žít z rozhodnutí, která kdysi udělali jiní: odjet, zůstat, vydržet, otevřít obchod, vzít směnu, poslat peníze, přeložit dopis, vychovat dítě, nepustit rodinu úplně z rukou a přitom ji nechat trochu dýchat.

Český stát vietnamskou komunitu dlouho nevnímal jednoduše. V různých obdobích ji podporoval, využíval, kontroloval, toleroval, nechával podnikat, administrativně svazoval a jen pomalu symbolicky uznával. V socialismu poskytoval školení a práci, ale v rámci systému, který počítal s dočasností a návratem. Po roce 1989 umožnil podnikání, ale zároveň nechal mnoho lidí v prostředí, kde závislost na prostřednících, slabá čeština a nejistý status mohly znamenat zranitelnost. Později se komunita stávala běžnou součástí škol, měst, služeb a sousedství, ale veřejné uznání často přicházelo pomaleji než každodenní realita.

To je možná český paradox. Vietnamci jsou v Česku viditelní všude, ale dlouho nebyli skutečně vyprávěni jako součást českých dějin. Jsou v malých městech, pohraničí, Praze, krajských centrech, školách, obchodech, ordinacích, bistrech, kancelářích, univerzitách, rodinách. Ke konci roku 2025 bylo v Česku evidováno skoro sedmdesát tisíc občanů Vietnamu, což z nich dělá jednu z největších cizineckých skupin v zemi. A pokud k tomu připočteme lidi s českým občanstvím, vietnamským původem, smíšené rodiny a druhou generaci, samotné číslo občanství už ani nedokáže zachytit celý obraz.

Je ale fér být přesná. Česko nemá největší vietnamskou komunitu v Evropě, pokud se díváme na absolutní čísla a zahrneme Německo. Německo je větší země s jinou migrační historií a větší asijskou populací. Česká výjimečnost je jinde: v poměru k velikosti země, v kontinuitě od socialistických dohod přes devadesátkové podnikání až po dnešní druhou a začínající třetí generaci, v prostorovém rozptýlení komunity a v tom, jak silně se vietnamská přítomnost propsala do každodenní české infrastruktury.

Vietnamci nejsou v Česku jen v Praze. Jsou v krajích, pohraničí, malých městech, v místech, kde se o migraci nemluví akademicky, ale prakticky: kdo má otevřeno, kdo komu přeloží dopis, kdo kam vozí zboží, kdo zná doktora, kdo poradí se školou, kdo vezme dítě na kroužek, kdo pošle peníze domů, kdo zná někoho, kdo zná někoho.

A právě v tom je odpověď na otázku, proč je nás tady tolik. Není to jeden důvod. Je to vrstva na vrstvě.

Nejdřív socialistický koridor a státem řízená migrace. Potom pracovní zkušenost, jazyk a kontakty. Pak rozpad starého systému a otevření nových možností. Potom drobné podnikání, tržnice, rodinné týmy, velkoobchod, večerky, Sapa a další lokální uzly. Potom slučování rodin, děti, školy, druhá generace. A dnes už pomalu i třetí generace, která nevzniká mimo tenhle příběh, ale z jeho následků.

Do toho všechno, co se nedá vyčíst jen ze statistik: odvaha, tlak, únava, tvrdohlavost, stud, pomoc, dluhy, očekávání, ticho, jídlo, peníze, překlady, nevyspání, rodinná loajalita, víkendy v práci a malé důkazy, že život tady může pokračovat.

Když se na vietnamskou komunitu díváme jen přes stereotyp „pracovitých Vietnamců“, je to lichotka s klecí uvnitř. Ano, práce je v tom příběhu zásadní. Ale není to vrozená vlastnost. Je to historická zkušenost. Vietnamci byli do Československa pozváni jako lidé, kteří se měli školit a pracovat. Později byli využíváni jako pracovní síla. Po roce 1989 se mnozí udrželi právě tím, že pracovali ještě víc, často v sektorech, kde se dal život postavit rychle, ale za vysokou cenu. A druhá generace potom zdědila nejen výsledky té práce, ale i její tiché nároky.

Nechci z toho dělat jednoduchý příběh bolesti. To by bylo stejně nepřesné jako jednoduchý příběh úspěchu. Vietnamská komunita v Česku není tragédie. Není ani reklamní brožura integrace. Je to dlouhá, složitá, někdy tvrdá a často obdivuhodně praktická historie lidí, kteří přišli do země, kde měli být původně dočasní, a postupně tu vytvořili jednu z nejvýraznějších asijských komunit ve střední Evropě.

Když dnes někdo řekne „Vietnamci v Česku“, slyším v tom víc než večerku. Slyším dohody, které podepisovali jiní lidé dávno před mým narozením. Slyším továrny a ubytovny. Slyším češtinu, kterou se někdo naučil dost na práci, ale ne vždy dost na obranu. Slyším Sapu jako místo jídla, ale i papírů, kontaktů, rad a nervů. Slyším matky, které vstávaly dřív, než děti otevřely oči. Slyším děti, které překládaly dospělý svět dřív, než do něj samy dorostly. Slyším rodiny, které si pomáhaly a zároveň se navzájem hlídaly. Slyším zemi, která nás potřebovala dřív, než nás uměla přijmout.

A slyším i svoji mámu.

Ne jako symbol celé komunity. To by nebylo fér k ní ani ke komunitě. Ale jako jednu z těch žen, které nevedly velké řeči o odvaze. Prostě žily. Pracovaly. Rozhodly se. Nesly následky. Ne vždy měly kolem sebe nadšení, ale měly kolem sebe život, který bylo potřeba zvládnout. Moje máma neudělala z defiance projev. Udělala z ní každodennost.

Možná právě proto mi vadí, když se vietnamský příběh v Česku zmenšuje na hezkou větu o pracovitosti nebo na turistickou chuťovou mapu Sapy. Ne proto, že by jídlo, obchody nebo podnikání nebyly důležité. Jsou. Ale nejsou celé. Za každou večerkou, bistreem, skladem nebo stánkem není jen podnikavost. Je tam historie migrace, která začala dávno předtím, než si ji česká společnost začala všímat jako něčeho „barevného“ nebo úspěšně integrovaného pohodlně vysvětlitelného.

A za každou druhou generací není jen hezký příběh integrace. Je tam otázka, kterou si možná klademe častěji, než říkáme nahlas: jak patřit do země, která tvoje rodiče nejdřív viděla jako dočasné?

Já na to nemám jednu odpověď. Jen vím, že česká vietnamská komunita není návštěva, která se zdržela moc dlouho. Je to součást dějin téhle země. Vznikla z dohod, práce, války, rekonstrukce, socialismu, transformace, podnikání, rodin, kompromisů a tvrdohlavosti. Vznikla z lidí, kteří často neměli luxus přemýšlet o identitě, protože bylo potřeba vydělat, poslat peníze, otevřít obchod, vyřídit papíry, vychovat děti a přežít další zimu.

A možná proto mi přijde nejpřesnější říct to takhle: Vietnamci nepřišli do Česka jen hledat domov. Mnozí přišli pracovat, učit se, vydělat, pomoct rodině, splnit dohodu nebo využít šanci. Domov z toho vznikl až později. Ne jako plán státu. Ne jako romantický příběh. Spíš jako vedlejší účinek dlouhého zůstávání.

Země, kam jsme neměli zůstat, se mezitím stala zemí, kde jsme se narodili, pracovali, hádali, studovali, milovali, překládali, podnikali, mlčeli, mluvili, vařili, prodávali, psali a pohřbívali své mrtvé.

A v určité chvíli už nejde říct, že jste jen hosté.

V určité chvíli už je to taky vaše země.