Tělo si řeklo

Nejhorší na návratech ke kořenům je, jak snadno se z nich dá udělat dobře osvětlená lež.

Stačí použít pár správných slov, přidat fotku večerní ulice, trochu vlhka ve vzduchu, starou zeď, vodu někde v dálce, bosé nohy na chodníku, a najednou to celé začne vypadat jako příběh, který měl od začátku jasný tvar. Člověk někam odjel, něco v sobě našel, něco se uzavřelo, něco se konečně pojmenovalo. Kdybych chtěla, šlo by to napsat přesně takhle. Bylo by to čitelné, měkké, vděčné a pravděpodobně i dostatečně sdílené. Jenže by v tom bylo příliš mnoho pořádku na něco, co ve skutečnosti vznikalo mnohem obyčejněji.

Neodjela jsem do Vietnamu proto, že bych potřebovala dramaticky přepsat svůj život. Nepotřebovala jsem zrušit Česko, vyměnit jednu identitu za druhou, udělat za sebou symbolickou čáru nebo konečně najít čistou odpověď na otázku, odkud jsem. Tohle je možná první věc, kterou si potřebuji sama pro sebe ujasnit, i když čtenářům, kteří mě čtou delší dobu, ji nejspíš vysvětlovat nemusím.

Česko mi dalo domov.

Ne jako hezkou frázi do biografie, ne jako administrativní detail, ne jako místo, které by se dalo zmenšit na položku v pasu. Dalo mi jazyk, ve kterém umím být rychlá, protivná, něžná, ironická i trapně přesná. Dalo mi školu, knihovny, malé vesnice, ranní cesty, úřední dopisy, rohlíky, vlaky, počasí, které se umí tvářit jako osobní komentář, a ten zvláštní český talent říct péči tak, aby nevypadala příliš sentimentálně. Dalo mi krajinu, kde jsem se naučila, že ticho není prázdné. Dalo mi lidi, vůči kterým jsem byla někdy příliš měkká a někdy příliš ostrá. Dalo mi většinu mých prvních samozřejmostí.

V češtině přemýšlím. V češtině píšu. V češtině se hádám sama se sebou, což je mimochodem možná nejvyšší forma jazykového občanství. Když mě něco rozesměje, často to ve mně zní česky. Když se snažím být přesná, sahám po češtině. Když chci něco shodit, zachránit, zjemnit nebo si z toho udělat legraci dřív, než to začne bolet, většinou se mi první ozve čeština.

To není malá věc.

Jazyk, ve kterém člověk umí být unavený, není jen nástroj. Je to místnost. A já jsem v té místnosti vyrostla.

Ale zároveň bylo vždycky jasné, že tím seznam nekončí.

Ne proto, že by mi Česko něco nedalo. Spíš proto, že člověk není tvořený jen tím, co mu dala země venku za dveřmi. Je tvořený i tím, co bylo doma, co se vařilo, co se neříkalo, co se opakovalo, co se předávalo spíš rukama než větami. Vietnam nebyl v mém životě prázdné místo na mapě, které by čekalo, až se k němu jednoho dne konečně dostanu. Byl přítomný dávno před tím, než jsem sem fyzicky přijela.

Byl ve jméně. V obličeji. V rodině. V kuchyni. V tichých pravidlech, která se neoznamují, protože se předpokládá, že jim člověk nějak porozumí. V tom, jak se péče často převléká za praktickou připomínku. V tom, co se vaří, když někdo nemá sílu. V tom, že některé otázky se nepokládají přímo, ale přesto visí ve vzduchu přesněji než věty. V tom, že rodina někdy nedává věci do slov ne proto, že by neexistovaly, ale protože slova nejsou vždycky hlavní způsob, jak se něco drží pohromadě.

Některé věci člověk zdědí dřív, než se naučí rozhodnout, jestli je chce nazývat dědictvím.

Možná proto mi nikdy úplně nesedělo, když se o podobných cestách mluví jako o hledání identity. Jako kdyby identita byla ztracený předmět, který někde leží a čeká, až ho člověk najde pod správným stromem, ve správné ulici nebo mezi správnými lidmi. Já jsem se nehledala takhle. Vlastně si myslím, že jsem se nehledala vůbec. Ne v tom velkém, dramatickém smyslu.

Vím, kdo jsem. Aspoň dost na to, aby mi bylo jasné, že jednoduché odpovědi by mi tady spíš překážely.

Jsem Češka i Vietnamka. Logicky. Ne jako dvě poloviny, které je potřeba sešít dohromady do nějaké úhledné osobní značky. Ne jako kompromis mezi dvěma světy, protože i tohle spojení už je někdy únavné: dva světy, jako kdyby člověk musel pořád stát na mostě a tvářit se krásně rozpolceně. Spíš jako někdo, kdo má víc než jednu vrstvu samozřejmosti. Některé vrstvy jsou denní, hlasité, procvičené. Jiné jsou hlubší, tišší, předávané jiným způsobem.

Českost ve mně není méně skutečná proto, že mám vietnamské kořeny. Vietnamskost ve mně není méně skutečná proto, že jsem vyrostla v Česku. Tohle není hádanka. Není to ani žádný nový objev. Je to spíš fakt, který se dá rozumem přijmout mnohem dřív, než ho člověk opravdu nechá projít tělem.

A právě tam se pro mě něco změnilo.

Protože vědět něco hlavou a dovolit tomu existovat v těle jsou dvě různé věci.

Hlava je výborná na vysvětlení. Umí všechno zasadit do kontextu, najít správnou míru, udělat z neklidu odstavec, z odstavce argument a z argumentu přijatelnou verzi sebe sama pro veřejnost. Hlava umí říct: dává smysl, že člověk s vietnamským původem a českým domovem jednoho dne potřebuje fyzicky strávit čas v místě, které bylo dlouho přítomné hlavně skrze rodinu, jazykové ozvěny, jídlo, vyprávění a vlastní tělo.

Hlava je schopná vytvořit větu tak dlouhou, že by se v ní dalo přenocovat.

Tělo se s tím tolik nepáře.

Tělo si prostě začne říkat.

Nejdřív nenápadně. Ne jako osvícení, ne jako velké volání krve, nic tak hrozného. Spíš jako opakující se neklid, který se nedá donekonečna vysvětlovat únavou. Jako podráždění pokaždé, když člověk znovu použije slovo jednou. Jednou se tam podívám na delší dobu. Jednou si to dovolím. Jednou uvidím, co to se mnou udělá. Jednou, až bude lepší čas. Jednou, až bude víc peněz. Jednou, až budu mít méně věcí rozdělaných. Jednou, až to bude dávat smysl i zvenku.

Jenže jednou je někdy jen elegantnější forma strachu.

Ne vždycky. Někdy je to opravdu praktická nutnost. Člověk nemůže všechno udělat hned. Musí dokončit školu, práci, vztahy, povinnosti, nebo aspoň ty malé každodenní věci, které se nedají romanticky přeskočit. Někdy je čekání zodpovědnost. Někdy je odklad obyčejná logistika. Ale někdy se z jednou stane kus nábytku. Něco, kolem čeho člověk chodí tak dlouho, až to přestane vypadat jako překážka a začne to vypadat jako součást bytu.

A pak se jednoho dne přistihne, že už vlastně nečeká na vhodný okamžik. Čeká na verzi sebe, která se nebude bát chtít něco bez dokonale připraveného vysvětlení.

Já jsem asi čekala přesně na ni.

Na tu, která nebude muset z každé touhy udělat projekt. Na tu, která si dovolí říct: chci tam jet, protože moje tělo tam chce být. Ne proto, že je to strategické. Ne proto, že je to literárně čisté. Ne proto, že se tím něco uzavře. Ne proto, že bych měla připravený dostatečně hezký příběh pro lidi, kteří se rádi ptají, jestli se teď cítím víc doma.

Prostě proto, že některé věci se nedají vyřešit na dálku.

Na dálku se o nich dá přemýšlet. Dá se o nich psát, mluvit, číst, vrstvit je do vět, dávat jim kontext, historický i osobní. Dá se vytvořit slušná, inteligentní a poměrně bezpečná verze vlastního původu. Ale v určité chvíli to začne být málo. Ne falešné, jen nedokončené. Jako kdyby člověk pořád držel v ruce mapu kuchyně, ve které nikdy chvíli nestál bosý.

Tak jsem jela.

Ne abych odhodila starý život, ale abych přestala jednu jeho část držet jen v poznámkách.

To je možná nejpřesnější. Nepotřebovala jsem se stát někým jiným. Potřebovala jsem přestat být vůči jedné části sebe výhradně teoretická. Česko ve mně nezmizelo při přistání. Nezmizela čeština, nezmizel můj způsob myšlení, nezmizely malé domácí jistoty ani vnitřní středoevropský zvyk očekávat komplikaci i tam, kde se zrovna nic neděje. Jen k tomu přibylo něco fyzického. Vzduch, který se nedá otevřít v prohlížeči. Rytmus ulice, který nejde převzít z vyprávění. Únava z vedra, která odmítá být metaforou. Zvuky, které se nesnaží být symbolické, protože mají dost práce s tím, že prostě existují.

Nepotřebuju si vybrat, abych byla srozumitelná.

První dny jsem měla tendenci všechno pozorovat až příliš.

Ne ve smyslu turistického nadšení, spíš v tom tichém vnitřním režimu: co to se mnou dělá, co to znamená, kde v tom jsem já, co je rodinná paměť, co je jen únava, co je skutečný pocit a co je pocit očekávaný. To je asi nemoc lidí, kteří moc píšou. Věci se ještě ani nestanou a už nad nimi někde vzadu v hlavě sedí malá redaktorka s tužkou. Tohle by šlo použít. Tohle je moc doslovné. Tohle je hezké, ale podezřelé. Tohle nepiš, bude to znít jako brožura o sebepoznání. Tohle možná napiš, ale až se z toho přestaneš stydět.

Je zvláštní přijet na místo, které pro vás něco znamená, a hned si dávat pozor, abyste ho nepřeměnili na materiál. To je nezdvořilost, která se umí dobře maskovat citlivostí. Všechno sledovat, všechno jemně analyzovat, všechno si ukládat do budoucí věty. Místo ale není povinné stát se zrcadlem jen proto, že jsem do něj přijela s otázkami. Lidé tady normálně žijí. Prodávají, čekají, jedí, nudí se, hádají, smějí, parkují skútry tam, kde by podle evropského chodníkového svědomí neměly být, řeší účty, počasí, rodinu, práci, zdraví, vlastní plány a vlastní únavu.

Moje vnitřní kontinuita je nezajímá.

A upřímně, je to úleva.

Pomáhá mi, když mě místo nebere příliš vážně. Když kolem mě běží bez toho, aby se ptalo, jestli jsem konečně dorazila ke kořenům. Když mi nedává žádný obřad. Když se musím prostě přizpůsobit tomu, že je horko, že něco zavírá, že něco nevím, že některým věcem rozumím rychleji tělem než větou a jiným nerozumím vůbec. V tom je víc pravdy než v představě velkého návratu.

Patření pro mě není pocit, že mě každá ulice okamžitě poznala. To by bylo až příliš pohodlné. Patření je možná spíš možnost být někde bez toho, abych se musela celá vysvětlit ještě před prvním nádechem.

A zároveň nechci předstírat, že jsem tady stejně jako někdo, kdo tu vyrostl.

To by byla jiná lež, jen otočená do lichotivějšího směru. Nevyrůstala jsem tu. Nemám odsud školní chodby, dětské zkratky, první trapasy, místní samozřejmosti, ten druh paměti, který vzniká jen opakováním ve stejných ulicích po mnoho let. Neznám některé věci, které se nedají dohnat intenzitou. Nemám právo tvářit se, že mezi mnou a člověkem, který tu prožil celý život, není rozdíl.

Ale rozdíl není totéž co vyloučení.

Tohle je nuance, která se ve veřejných debatách často ztrácí, protože čisté přihrádky se lépe spravují. Buď jsi odsud, nebo nejsi. Buď se vracíš domů, nebo jsi cizí. Buď to umíš, nebo neumíš. Buď patříš, nebo se jen díváš. Jenže můj život nikdy nebyl ochotný takhle pěkně spolupracovat s formulářem.

Patřím sem jinak.

Ne méně. Ne víc. Ne dramatičtěji. Jinak.

Přes mámu, přes jméno, přes rodinnou paměť, přes jídlo, přes obličej, přes věci, které se v člověku usadí bez ohledu na to, kde má školní vysvědčení. Přes pocit, že některé detaily nejsou nové, jen konečně nejsou vytržené z kontextu. Přes zvláštní úlevu z toho, že moje tvář tady nevysvětluje všechno, ale aspoň nevypadá jako otázka položená cizím jazykem. Přes to, že i když některé věci neumím, nejsou mi vzdálené stejným způsobem, jako by byly někomu, kdo s nimi neměl žádnou vnitřní vazbu.

Možná je to podobné jako s jazykem, který člověk neovládá dokonale, ale přesto ho nemůže označit za cizí.

Má v něm díry, nejistotu, občasný stud, nečekanou něhu. Není to jazyk, ve kterém by vždycky vyhrál argument. Není to jazyk, ve kterém by bez zaváhání vyplnil každý formulář, vysvětlil každou bolest nebo se vyhnul každému trapnému tichu. Ale je to jazyk, ve kterém slyšel, že má jíst. Že má být opatrný. Že se něco nesmí. Že se něco musí. Že někdo přijde pozdě. Že někdo něco přinesl. Že někdo něco neřekl, ale stejně to všichni pochopili.

Takový jazyk se nedá měřit jen plynulostí. Někdy v něm člověk nemá slovo pro všechno, ale má v něm uložený způsob, jakým se doma zavíraly dveře.

A tady se mi vrací věci, které nejsou vzpomínky v klasickém smyslu. Spíš tělesné odkazy. Něco v gestu. Něco v hlasech u jídla. Něco v obyčejné praktičnosti, která nepůsobí chladně, protože vím, že péče často nevypadá jako měkká věta. Něco v tom, jak se člověk nemusí pořád tvářit, že všechno emocionální musí být řečeno přímo, aby to bylo skutečné.

Tohle znám. Ne odtud, ale z domova.

A právě to ne odtud, ale z domova je důležité.

Protože Česko mi dalo domov, ale nedalo mi ho samo. Domov nebyl jen venku za dveřmi. Byl i uvnitř bytu, v kuchyni, v rodinných zvycích, v tom, co se opakovalo bez vysvětlení. Byl v českém okolí a vietnamském vnitřku, v kombinaci, která se nedá oddělit bez toho, aby se něco zbytečně poškodilo. Možná proto mi připadá zvláštní, když se po lidech jako já chce, aby svůj původ popisovali hlavně jako napětí.

Samozřejmě že tam napětí někdy je. Bylo by nepoctivé tvrdit opak. Jsou chvíle, kdy se člověk nevejde pohodlně ani do jedné představy. Jsou chvíle, kdy vysvětluje víc, než chce. Jsou chvíle, kdy je pro jedny příliš český a pro druhé ne dost. Jsou chvíle, kdy si člověk přeje být na pět minut jednodušší, ne navždy, jen na pět minut, aby si odpočinul od vlastní poznámky pod čarou.

Ale není to jen napětí.

Je to taky normální život. Oběd. Nákup. Zima. Vedro. Rodina. Telefonát. Překlad. Smích. Mlčení. Únava. Věty, které dávají smysl jen doma. Drobné praktické věci, které nikdo neoznačí za kulturní dědictví, protože se prostě dělají. Někdo něco přinese. Někdo se zeptá, jestli jsi jedla. Někdo neřekne, že se bojí, ale dá ti radu, která zní nepříjemně přesně. Někdo projeví lásku tím, že ti připomene něco, co jsi už dávno věděla, a ty jsi za to v tu chvíli naštvaná, protože láska v praktickém obalu umí být nesnesitelně hlučná.

To všechno se do slov o identitě nevejde moc dobře.

A možná ani nemusí.

🗒️ Některé návraty nejsou dramatické. Člověk jen konečně přestane držet jednu část sebe výhradně v hlavě a dovolí jí mít počasí, ulici, únavu, obyčejnost a čas.

Kdybych to měla napsat jednoduše, nejela jsem sem zjistit, jestli jsem Vietnamka.

To už přece vím.

Jela jsem sem, protože vědět to na dálku mi najednou nestačilo. Protože některé věci se nedají donekonečna držet v hlavě jako dobře formulovaný názor na sebe samu. Protože tělo má vlastní formu přesnosti. Neumí argumentovat, ale umí být neklidné tak dlouho, až přestane být rozumné ho ignorovat.

Moje tělo už nějakou dobu chtělo být tady.

Ne ve smyslu turistického seznamu. Ne ve smyslu velké rodinné povinnosti. Ne ve smyslu fotek, které by měly něco dokazovat. Prostě tady. V tom vzduchu, v tom tempu, v té obyčejnosti, která nebude čekat, až si pro ni vymyslím vhodný odstavec.

A je zvláštní, jak klidně to zní, když to napíšu takhle. Skoro až příliš klidně na to, kolik vnitřního odkládání tomu předcházelo. Možná jsem si dřív myslela, že takové rozhodnutí musí mít velký zvuk. Že pokud člověk dělá něco důležitého, musí to uvnitř znít jako přelom. Jenže některé důležité věci se rozhodnou tiše. Ne proto, že jsou malé, ale protože byly uvnitř přítomné tak dlouho, že když se konečně stanou, nepůsobí jako zázrak. Spíš jako pozdě zaplacený účet.

První týden tady nebyl takový, jaký by se dal snadno vyprávět.

Nebylo to jen krásné, nebylo to jen náročné, nebylo to jen dojemné. Bylo to praktické, zpocené, trochu rozostřené, občas komické a občas úplně tiché. Člověk se po velkém přesunu nepohybuje jako hrdinka vlastního eseje. Spíš jako někdo, kdo hledá, kam položil nabíječku, pije vodu později, než by měl, a snaží se pochopit, proč mu mozek pořád běží v režimu “ještě něco musíš”. I když zrovna nemusí.

To mě na tom překvapilo nejvíc. Ne Vietnam, ne ulice, ne vedro, ne ta zvláštní směs blízkosti a odstupu. Překvapilo mě, jak dlouho ve mně ještě běžel starý způsob fungování. Potřeba něco z pobytu udělat. Ne nutně navenek, spíš pro sebe. Něco si z něj odnést. Něco prožít správně. Něco pochopit včas. Nějak si zasloužit, že jsem tady.

Je směšné, jak snadno se i návrat k původu může začít tvářit jako výkon.

Jako kdyby nestačilo přijet. Jako kdyby nestačilo dýchat jiný vzduch, chodit po jiném chodníku, potkávat jiné zvuky a nechat je pomalu dělat svou práci. Jako kdyby člověk musel rychle dodat, co se změnilo, co pochopil, co se v něm otevřelo, co ho dojalo a jak přesně by se teď popsal.

Jenže já se nechci popsat rychleji, než žiju.

Tohle je možná věta, kterou si budu muset ještě párkrát zopakovat. Protože psaní člověka svádí k tomu, aby byl hotový dřív, než je. Aby zpracoval věci, které se teprve usazují. Aby byl upřímný, ale zároveň srozumitelný, což je někdy jen hezčí název pro předčasné uklizení. Mám ráda přesnost. Ale přesnost neznamená, že se všechno musí zavřít do závěru.

Nejela jsem sem zjistit, jestli jsem Vietnamka. To už přece vím.

Tenhle víkend se něco trochu uvolnilo.

Ne celé. Ne tak, aby se o tom dala napsat triumfální věta. Jen tak, jak se uvolňují věci, které člověk přestane nutit k významu. Nešla jsem nikam s ambicí něco pochopit. Neměla jsem plán, který by vypadal dobře zpětně. Jen jsem byla venku déle, než bylo praktické, protože se mi nechtělo vracet do režimu, ve kterém má každý pohyb účel.

Večer byl teplý. Chodník taky. Ulice měla svůj běžný hluk. Voda byla někde v dálce a nepůsobila jako symbol, což jsem ocenila. Opřela jsem se o starou zeď a uvědomila si, že se nikam neženu. Že nic nedoháním. Že se zrovna nesnažím být správně vděčná, správně hluboká, správně vietnamská, správně česká ani správně zajímavá pro lidi, kteří si možná z mých slov skládají nějakou vlastní verzi příběhu.

Byla jsem tam.

To stačilo.

Nechci z toho dělat hluboký transformační víkend velkou věc. Spíš naopak. Nejlepší na tom bylo, že to velká věc nebyla. Žádný průlom, žádná vnitřní fanfára, žádné “teď už chápu”. Jen obyčejná chvíle, ve které jsem nemusela nic dohánět. Ani práci, ani identitu, ani dojem, že jsem na správném místě správným způsobem.

A možná právě tak vypadá začátek skutečného vztahu k místu. Ne jako jistota, která se dá napsat velkými písmeny, ale jako moment, kdy člověk přestane kontrolovat, jestli ji cítí dostatečně.

Česko ve mně zůstalo celé. Vietnam se nemusel stát odpovědí na všechno. Já jsem se nemusela přepnout z jedné verze sebe do druhé. Jen se přidal prostor, ve kterém některé věci konečně nemusely být vysvětlované z dálky.

To je hodně. Jen to nevypadá hlučně.

Líbí se mi, že to není čisté. Že se to nedá shrnout do věty, kterou bych mohla bez zbytku trapnosti vytesat do profilu. Jsem Češka i Vietnamka, ale ne jako dvě poloviny, které se snaží vytvořit pěkný celek pro cizí oči. Spíš jako člověk, který má víc než jednu vrstvu samozřejmosti. Některé znám přes krajinu, jiné přes kuchyň. Některé přes školu, jiné přes rodinu. Některé přes humor, jiné přes tělo. Některé přes věty, jiné přes mlčení.

A mlčení je v tomhle důležité.

Ne všechno, co člověk zdědí, přichází jako vyprávění. Někdy to přijde jako způsob, jak někdo krájí ovoce. Jako otázka, jestli jsi jedla, položená v tónu, který nepřipouští filozofickou odpověď. Jako neochota dělat z citů scénu. Jako schopnost sbalit polovinu domácnosti “pro jistotu”. Jako praktický strach, který se tváří jako kritika. Jako věta, která by v překladu zněla tvrději, než byla míněna. Jako péče, která neumí říct “bojím se o tebe”, a tak řekne něco o počasí, penězích nebo o tom, že by sis měla vzít něco s sebou.

Tohle jsou věci, které ve mně byly dávno. Jen tady mají jinou akustiku.

Možná proto se mi nechce psát o Vietnamu jako o objevu. Objevují se destinace, ne vlastní vrstvy. A i to je nepřesné, protože země není kulisa pro moje rozpoznávání. Nechci z místa dělat terapeutický nástroj. Nechci mu připsat povinnost, aby mi vysvětlilo život, rodinu, původ, tělo, jméno a všechny ty drobné posuny mezi tím, jak mě čtou ostatní a jak čtu sama sebe.

Místo je místo.

Má vlastní provoz, vlastní krásu, vlastní únavu, vlastní nespravedlnosti, vlastní všednost. Nečeká na mě s připravenou odpovědí. A to je dobře. Protože odpověď, kterou bych dostala příliš snadno, by nejspíš nebyla moje. Byla by jen pohodlná.

Místo toho tady dostávám něco mnohem méně elegantního: dny.

Normální dny, ve kterých se pocit patření neměří velkou emocí, ale spíš tím, že člověk postupně přestane být tak napjatý. Dny, ve kterých se učí, co mu vyhovuje a co ne. Kdy má hlad. Kdy už je jen unavený. Kdy se mu nechce nic vysvětlovat. Kdy je dobré mlčet. Kdy je dobré napsat jednu větu a nechat ji být. Kdy je lepší nejít ven. Kdy je lepší jít ven, i když se mu nechce, protože tělo někdy potřebuje důkaz, že svět pokračuje i mimo pokoj.

Možná to zní obyčejně. Doufám, že ano.

Protože právě obyčejnost je na tom nejdůležitější. Velké příběhy o návratu bývají často příliš hladké. Mají začátek, napětí, cestu, odhalení a pak nějakou měkkou pointu o tom, že člověk konečně našel domov sám v sobě. Neříkám, že to nikdy není pravda. Jen říkám, že moje pravda se teď projevuje spíš tím, že stojím večer venku, není mi úplně chladno, nic zásadního se neděje a já poprvé po dlouhé době nemám nutkání ten okamžik okamžitě přeložit do obhajoby.

Dlouho jsem měla pocit, že musím ke každé části sebe něco dodat.

Jsem z Česka, ale. Jsem Vietnamka, ale. Vyrostla jsem tam, ale doma to bylo takhle. Mluvím takhle, protože. Nevyrůstala jsem tady, ale. Patřím sem, jen jinak. Všechna ta ale nejsou sama o sobě špatná. Někdy jsou přesná. Ale když je člověk používá pořád, začne mít pocit, že jeho existence potřebuje průběžné vysvětlivky.

A já už jsem z vysvětlivek unavená.

Ne tak, že bych odmítala nuance. Naopak. Nuance jsou jediné místo, kde se dá dýchat. Ale nechci, aby se nuance tvářila jako omluva. Nechci psát vlastní původ tak, jako bych předem odpovídala někomu, kdo má pochybnosti. Kdo chce rozumět, většinou rozumí i bez mapy. Kdo nechce, tomu nepomůže ani rodokmen, ani pas, ani deset odstavců o jazyce, rodině a tom, kde přesně se v člověku potkává domov s původem.

Možná se mi ulevilo právě ve chvíli, kdy jsem si tohle přestala připravovat jako argument.

Nejsem tady proto, abych někoho přesvědčila. Ani sebe ne.

Jsem tady, protože to dává smysl. Úplně obyčejně. Tělesně. Rodinně. Jazykově, i s chybami. Prakticky, i když ne vždycky pohodlně. Dává smysl, že člověk, který vyrostl v Česku a zároveň nesl Vietnam doma v sobě, jednou potřebuje přestat mít ten vztah jen jako pozadí. Dává smysl přijet blíž. Dává smysl chvíli být v místě, které nebylo moje dětství, ale přesto nebylo nikdy cizí stejným způsobem jako ostatní místa.

A dává smysl, že to není okamžitě jednoduché.

Jednoduchost by mi byla podezřelá. Kdybych přijela a hned měla čistý pocit domova, asi bych nevěřila ani sobě, ani tomu pocitu. Jsem zvyklá, že skutečné věci mají hrany. Ne nutně ostré, ale přítomné. Tady jsou taky. Jazykové, praktické, tělesné, sociální, úplně běžné. Někdy jsem blízko, někdy stranou, někdy obojí v jedné minutě. Někdy mě něco potěší víc, než bych čekala. Někdy mě něco unaví víc, než by se hodilo do hezké věty. To je v pořádku.

Vlastně je to možná dobré znamení.

Protože skutečný vztah k místu nemůže být jen nadšení. Musí unést i nepohodlí, nudu, omyl, trapnost, praktické detaily a dny, kdy se nic neotevře. Musí unést to, že člověk není pořád dojatý. Že někdy jen hledá vodu. Že někdy nechce být hluboký. Že někdy ho vlastní příběh unavuje a radši by řešil, co bude jíst. To neznamená, že je něco méně důležité. Znamená to, že to konečně vstoupilo do života, ne jen do představy o životě.

A možná přesně to jsem potřebovala.

Ne velké rozpoznání, ale vstup do obyčejnosti. Přestat držet Vietnam jako něco, co je ve mně vzácné, vzdálené a trochu opatrně položené na poličce. Nechat ho být taky horký, hlučný, praktický, únavný, krásný, normální. Nechat ho nebýt jen kořeny, protože kořeny jsou někdy příliš slavnostní slovo. Kořeny se špatně potí, špatně nakupují, špatně čekají na špatném místě ve špatnou denní dobu. Život je v tomhle méně estetický a upřímnější.

Když píšu, že si tělo řeklo, nemyslím tím nic mystického.

Myslím tím, že někdy člověk začne cítit rozdíl mezi tím, co si umí vysvětlit, a tím, co opravdu potřebuje udělat. Může mít všechny důvody čekat. Může mít všechny věty připravené. Může být chytrý, opatrný, zodpovědný a velmi dobrý v tom, jak si vlastní touhu rozebrat tak dlouho, až se unaví a odloží ji. A pak stejně přijde chvíle, kdy se tělo ozve jednodušeji než všechny argumenty.

Běž.

Ne proto, že tam budeš jiná. Ne proto, že tam budeš konečně celá. Ne proto, že se tam vyřeší všechno, co se v tobě učilo žít mezi jazyky a místy.

Běž, protože už stačilo vědět z dálky.

Tohle není útěk. A není to ani návrat v tom čistém, pohádkovém smyslu. Je to spíš dojetí do vrstvy, která už ve mně byla, ale konečně má kolem sebe vzduch. Možná se to nezdá jako moc. Ale pro mě je v tom rozdíl mezi tím mít o sobě pravdivou větu a mít pro tu větu prostor v těle.

A proto mi ten pomalý víkend připadal důležitý.

Ne proto, že by se na něm stalo něco zvláštního, ale protože se na něm nestalo nic navíc. Nemusela jsem nic potvrdit. Nemusela jsem si pořídit důkaz, že pobyt má smysl. Nemusela jsem být produktivní, dojatá, vděčná ani přehledně proměněná. Jen jsem chvíli byla v místě, kam jsem už dlouho měla přijet, a poprvé jsem se u toho necítila jako někdo, kdo musí hned podat zprávu.

Tohle chci uchovat.

Ne fotku jako důkaz. Ne text jako vysvětlení. Spíš ten malý tělesný posun, kdy se člověk přestane držet sám za rameno a trochu povolí. Kdy dovolí Česku zůstat domovem a Vietnamu být vlastním místem jiným způsobem. Kdy se přestane ptát, jestli tím někomu nenaruší jednodušší představu. Kdy konečně pochopí, že některé věci nepotřebují souhlas publika, aby byly pravdivé.

Možná se to celé bude měnit.

Určitě se to bude měnit. První týdny jsou zvláštní. Člověk je v nich citlivější, unavenější, méně přesný a zároveň až nepříjemně otevřený. Některé věci, které teď vypadají velké, se později usadí. Některé maličkosti možná vyrostou. Některé jistoty se opraví. Některé věty mi za měsíc budou připadat trochu moc opatrné, jiné možná moc smělé. To je v pořádku. Nechci psát definitivní text o ničem, co se teprve učí dýchat.

Ale teď, v tomhle týdnu, dokážu napsat aspoň tohle:

Jsem tady, protože jsem sem nepotřebovala utéct. Jsem tady, protože jsem sem potřebovala dojet.

Česko mi dalo domov a Vietnam ve mně nebyl nikdy prázdné místo. Nemusím z jednoho dělat zradu druhého. Nemusím se přepínat. Nemusím se obhajovat. Nemusím mít velký závěr.

A možná právě to je na tom nejklidnější.

Že to celé není tak dramatické, jak by se dalo napsat. Že to není krize identity, ale spíš její praktické pokračování. Že jsem nepřijela zjistit, jestli sem patřím, ale dovolit části sebe, která to už dávno věděla, konečně chvíli stát na místě.

Tělo si řeklo.

Tentokrát jsem ho poslechla.